Міністерство освіти і науки України
Чернігівський національний технологічний університет
Навчально-науковий інститут права і соціальних технологій

Правнича наука:традиції та вектори розвитку

МАТЕРІАЛИ МІЖКАФЕДРАЛЬНОГО 
НАУКОВО-ПРАКТИЧНОГО СЕМІНАРУ
(м. Чернігів, 23 квітня 2020 року)

Чернігів 2020 

УДК 343

Друкується за рішенням вченої ради Чернігівського національного 
технологічного університету від 27 квітня 2020 року № 3

П-68	  Правнича наука: традиції та вектори розвитку: матеріали міжкафедрального науково-практичного семінару,Чернігів, 23 квіт. 2020 р.) / за ред.  Н. В. Коломієць ; Чернігівський національний технологічний університет, Навчально-науковий інститут права і соціальних технологій. – Чернігів : ЧНТУ, 2020. – 125 с. 

Матеріали міжкафедрального науково-практичного семінару містять тези доповідей на тему: «Правнича наука: традиції та вектори розвитку» з врахуванням особливостей таких галузей права, як кримінальне, кримінальне процесуальне, кримінально-виконавче та кримінології.
Видання може бути корисним здобувачам вищої освіти, аспірантам, ученим та практичним працівникам у сфері права.

Голова оргкомітету: Коломієць Н.В., док. юрид. наук, проф.
Члени оргкомітету:
Пузирний В.Ф., док. юрид. наук, проф.;
Головко М.Б., канд. юрид. наук, доц.;
Сенченко Н.М., канд. юрид. наук;
Петрик О.Л., канд. наук. з держ.упр.

Тези доповідей друкуються мовою оригіналу.
Відповідальність за точність поданих фактів, цитат і прізвищ несуть автори.

УДК 343
© Чернігівський національний університет, 2020

ЗМІСТ
Бахир Ю.О. 
ДІЄВЕ КАЯТТЯ В КРИМІНАЛЬНОМУ ЗАКОНОДАВСТВІ КРАЇН ЄВРОПЕЙСЬКОГО СОЮЗУ
Білоус-Красноставець Я.В
ЗНАЧЕННЯ МЕТОДИКИ РОЗСЛІДУВАННЯ ТА КРИМІНАЛІСТИЧНА ХАРАКТЕРИСТИКА ЗЛОЧИНІВ СПРЯМОВАНИХ НА ЗАВОЛОДІННЯ ЖИТЛОМ
Буренок К. О. 
ВІКТИМНА ПОВЕДІНКА ЖЕРТВИ, ЯК ОДИН ІЗ ЧИННИКІВ СЕКСУАЛЬНИХ ЗЛОЧИНІВ
Буряк О. В. 
ПОНЯТТЯ ТА ЗНАЧЕННЯ ПРОЦЕСУАЛЬНОЇ ФОРМИ У КРИМІНАЛЬНОМУ ПРОВАДЖЕННІ
Грицай С.О. 
КІБЕРЗЛОЧИННІСТЬ ЯК СУЧАСНИЙ ВИКЛИК РОЗВИТКУ ІНФОРМАЦІЙНОМУ СУСПІЛЬСТВУ
Єрмоленко Ю.В. 
ЩОДО ЗАХОДІВ БЕЗПЕКИ ДО ОСІБ З ПСИХІЧНИМИ РОЗЛАДАМИ У КРИМІНАЛЬНОМУ ЗАКОНОДАВСТВІ НІМЕЧЧИНИ
ТА ШВЕЙЦАРІЇ
Єфіменко К.В. 
КРИМІНАЛЬНО-ПРАВОВА ХАРАКТЕРИСТИКА СТ. 126-1 КК УКРАЇНИ
Кобища М. О. 
ДОСВІД НІМЕЧЧИНИ ТА НІДЕРЛАНДІВ У ЗАПОБІГАННІ ПЕНІТЕНЦІАРНІЙ ЗЛОЧИННОСТІ
Кравченко О.В. 
ОСОБЛИВОСТІ КРИМІНАЛІСТИЧНОГО ДОСЛІДЖЕННЯ ДОКУМЕНТІВ, ЩО ПОСВІДЧУЮТЬ ОСОБУ
Ковтун О.О. 
ВІДМЕЖУВАННЯ ВТРУЧАННЯ В ДІЯЛЬНІСТЬ ЗАХИСНИКА ЧИ ПРЕДСТАВНИКА ОСОБИ (СТ. 397 КК УКРАЇНИ) ВІД ПОГРОЗИ АБО НАСИЛЬСТВА ЩОДО ЗАХИСНИКА ЧИ ПРЕДСТАВНИКА ОСОБИ (СТ. 398 КК УКРАЇНИ)
Лозицька Я.А. 
ЕЛЕКТРОННІ ДОКУМЕНТИ ЯК ОБ’ЄКТИ КРИМІНАЛІСТИЧНОГО ДОСЛІДЖЕННЯ
Нагорна І.В. 
ЩОДО ПРИНЦИПІВ КРИМІНАЛІЗАЦІЇ СТВОРЕННЯ ЗЛОЧИННОЇ ОРГАНІЗАЦІЇ
Нестеренко Ю.В. 
КРИМІНАЛЬНО-ПРАВОВА ПОМИЛКА В ЗАКОНОДАВСТВІ  КРАЇН ЄВРОПЕЙСЬКОГО СОЮЗУ
Откидач Л.М. 
РЕАЛІЗАЦІЯ КОНФІДЕНЦІЙНОГО СПІЛКУВАННЯ АДВОКАТА ІЗ ПІДОЗРЮВАНИМ (ОБВИНУВАЧЕНИМ) У КРИМІНАЛЬНОМУ ПРОВАДЖЕННІ
Плиско О.Р. 
ОСОБЛИВОСТІ ЗАСТОСУВАННЯ ВОГНЕПАЛЬНОЇ ЗБРОЇ ПРАВООХОРОННИМИ ОРГАНАМИ: ОКРЕМІ АСПЕКТИ ПРАКТИКИ ЄВРОПЕЙСЬКОГО СУДУ З ПРАВ ЛЮДИНИ
Примєра В.В. 
ОКРЕМІ ПИТАННЯ ПРОЦЕСУАЛЬНИХ ПОВНОВАЖЕНЬ ПРОКУРОРА НА СТАДІЇ ДОСУДОВОГО РОЗСЛІДУВАННЯ У КРИМІНАЛЬНОМУ ПРОВАДЖЕННІ
Тіщенко М.Г. 
ПРОЦЕСУАЛЬНА ДІЯЛЬНІСТЬ СЛІДЧОГО У КРИМІНАЛЬНОМУ ПРОВАДЖЕННІ
Філатова-Сухова А. М. 
ДОВІЧНЕ УВ’ЯЗНЕННЯ В УКРАЇНІ У СВІТЛІ ПРАВА НА ПОМИЛУВАННЯ
Царенко К.С. 
ПРОБЛЕМНІ ПИТАННЯ ЗАПРОВАДЖЕННЯ ІНСТИТУТУ КРИМІНАЛЬНИХ ПОСТУПКІВ В НАЦІОНАЛЬНЕ ЗАКОНОДАВСТВО
Шакун Є.Д. 
ПОНЯТТЯ ЕКОНОМІЧНОЇ БЕЗПЕКИ:
НОРМАТИВНО-ПРАВОВІ ТА ТЕОРЕТИКО-КОНЦЕПТУАЛЬНІ ЗАСАДИ ВИЗНАЧЕННЯ
Шакун К.О. 
ЗАХИСТ ПРАВ ТА ІНТЕРЕСІВ ЗАСУДЖЕНИХ
Шевченко Д.В. 
СПІВВІДНОШЕННЯ ПОНЯТЬ «КОНФІСКАЦІЯ» ТА «СПЕЦІАЛЬНА КОНФІСКАЦІЯ»
Шеховцова Є.А. 
ПРОБЛЕМИ ВИРІШЕНННЯ ЦИВІЛЬНОГО ПОЗОВУ В КРИМІНАЛЬНОМУ ПРОВАДЖЕННІ

УДК 343.21(1-87)
Бахир Ю.О.
   здобувач вищої освіти 2 курсу, групи ЗМКПРп-181, юридичного факультету 
Навчально-наукового інституту права і соціальних технологій Національного університету «Чернігівська політехніка»,
м. Чернігів

Науковий керівник: д.ю.н., професор кафедри трудового права, адміністративного права та процесу Пузирний В.Ф.

ДІЄВЕ КАЯТТЯ В КРИМІНАЛЬНОМУ ЗАКОНОДАВСТВІ КРАЇН ЄВРОПЕЙСЬКОГО СОЮЗУ

Поняття дієвого каяття в кримінальному законодавстві країн ЄС зазвичай не вживається. Проте його різні прояви, супроводжувані різними пільговими кримінально-правовими наслідками, передбачені в більшості кримінальних кодексів (далі - КК) країн Європи.
Наприклад, згідно з ч. 3 ст. 58 КК Латвії, може бути звільнена від кримінальної відповідальності особа, яка надала суттєву допомогу в розкритті вчиненого організованою групою тяжкого або особливо тяжкого злочину, який є більш тяжким і небезпечним, ніж злочин, скоєний самою особою.
Серед «підстав призначення покарання» в Загальній частині КК Німеччини передбачено таке, як «поведінка після вчинення діяння, особливо його зусилля відшкодувати заподіяну шкоду і досягти угоди з потерпілим» (§ 46). При відшкодуванні шкоди повністю або більшої її частини суд «може пом’якшити покарання або відмовитися від нього, якщо не передбачено більш суворе покарання, ніж позбавлення волі на строк до одного року або грошовий штраф до 360 денних ставок» (§ 46а) [1, с. 302]. На думку В. Н. Додонова, у кримінальному законодавстві Німеччини, а також деяких інших країн Європи (зокрема Італії та Швейцарії) під дійовим каяттям ймовірніше мається на увазі добровільна відмова від доведення злочину до кінця при закінченому замаху [2, c. 389]. Звісно ж, що по відношенню до КК Німеччини цей висновок не є безперечним, оскільки в ньому відповідно до спеціальних вказівок стосовно конкретних злочинів карається не лише замах, а й ті дії, які являють собою саме «закінчений замах». Стимулюється ж при цьому запобігання або зменшення наслідків, які перебувають за межами того чи іншого складу злочину. 
Зазначене актуальнеі для оцінки в цьому питанні кримінального законодавства Швейцарії, в якому, наприклад, згідно зі ст. 260ter. КК Швейцарії, суддя може пом’якшити покарання на свій розсуд (ст. 66), якщо особа намагається запобігти «подальшу злочинну діяльність» злочинної організації, членом якої вона є [3]. 
Загалом подібний німецькому підходу регламентації позитивної посткримінальної поведінки використаний у КК Франції, в якому в Загальній його частини серед підстав звільнення від покарання, крім іншого, передбачено такі, як відшкодування завданих збитків та припинення шкідливих наслідків, викликаних злочинним діянням (ст. 132-59) [4]. Не так широко як у КК Німеччини, французький кодекс в Особливої частини передбачає ситуації, в яких при здійсненні конкретних злочинів допускається пом’якшення кримінально-правового покарання.
Особливий інтерес у частині регламентації позитивної посткримінальної поведінки становить КК Австрії. Мабуть, це один із небагатьох, якщо не єдиний КК, в якому так чітко й послідовно простежується зацікавленість законодавця в такій поведінці. Насамперед звертає на себе увагу та обставина, що в Загальній частині цього КК до «особливих пом’якшуючих обставин» у § 34 віднесено такі, як «добровільно відмовився від заподіяння більшої шкоди, незважаючи на те, що існувала така можливість, або якщо шкода була відшкодована їм самим або третьою особою за нього»(п. 14), «наполегливо намагається відшкодувати заподіяну шкоду або запобігти настанню подальших шкідливих наслідків»(п. 15),«сам з'явився з повинною, хоча легко міг би сховатися, або було очевидно, що він залишився б не знайденим»(п. 16),«щиро визнає себе винним або за допомогою своїх показань суттєво сприяє встановленню істини»(п. 17) [5, с. 77].
Отже, на підставі проведеного аналізу кримінального законодавства країн ЄС, можна зробити кілька висновків. Ідея стимулювання позитивної посткримінальної поведінки нині в тій чи іншій формі та певною мірою знайшла своє відображення практично в усіх КК країн Європи або відповідних нормативних актах. У порівнянні з українським КК, у цих актах, безсумнівно, є положення, що заслуговують на увагу вітчизняного законодавця. Водночас з огляду на історичний досвід становлення та розвитку кримінального законодавства України, практику його застосування, зокрема йу частині кримінально-правового стимулювання дієвого каяття, напевно, не всі ці положення можуть бути реалізовані в КК України. Тому основним напрямом підвищення ефективності регламентації дієвого каяття в нині чинному КК України бачиться системний підхід до вирішення цієї проблеми з урахуванням наявного українського й закордонного досвіду.

Список використаних джерел
1.	Рачкова Н. С. Уголовный кодекс Федеративной Республики Германии: перевод с нем. Санкт-Петербург: Юридический центр Пресс, 2003. 566 c.
2.	Додонов В. Н. Сравнительное уголовное право. Общая часть / под ред. С. П. Щербы. Москва, 2009. 448 с. 
3.	Кримінальний кодекс Швейцарії (1937). URL: http://www.admin.ch/ch/d/sr/3/311.0.de.pdf (дата звернення: 21.03.2020).
4.	Кримінальний кодекс Франції від 1992 р. (Codepйnal. Derniиremodification: 09/06/2018. Edition: 12/06/2018). URL: http://codes.droit.org/CodV3/penal.pdf (дата звернення: 21.03.2020).
5.	Уголовный кодекс Австрии / пер. и предисл.: Серебренникова А. В. Москва: Зерцало-М, 2001. 133 с.

УДК 343.98 
Білоус-Красноставець Я.В
   здобувач вищої освіти 2 курсу, групи ЗМКПРп-181, юридичного факультету
Начально-наукового інституту права і соціальних технологій
Національного університету «Чернігівська політехніка»,
м. Чернігів

Науковий керівник: д.ю.н., професор кафедри трудового права, адміністративного права та процесу Пузирний В.Ф.

ЗНАЧЕННЯ МЕТОДИКИ РОЗСЛІДУВАННЯ ТА КРИМІНАЛІСТИЧНА ХАРАКТЕРИСТИКА ЗЛОЧИНІВ СПРЯМОВАНИХ НА ЗАВОЛОДІННЯ ЖИТЛОМ

Із швидкими темпами розбудови ринку нерухомості виникають злочинні посягання на житлові права громадян, які підлягають захисту з боку відповідних правоохоронних органів. Діяльність органів досудового розслідування полягає в розслідуванні кримінальних правопорушень, що дає змогу викрити всіх учасників справи та епізодів злочинної діяльності. Тому завдання, що постають перед слідчими, прокурорами, експертами повинні виконуватися чітко до рекомендацій, які містяться в методиці розслідування.
Методика розслідування злочинів – це заключний, самостійний розділ науки криміналістики, яка включає наукові положення, рекомендації та методи розслідування злочинів, що ґрунтуються на вимогах кримінально-процесуального законодавства та є необхідною у боротьбі зі злочинністю. Структуру методики становлять загальні наукові положення - це вимоги та криміналістичні рекомендації, що узагальнені слідчою практикою, ґрунтуються на законі та сприяють найефективнішому розслідуванню злочинів усіх видів. Та окремі криміналістичні методики – це сукупність способів, методів, правил, прийомів для систематичного, послідовного, найбільш ефективного проведення будь-якого конкретного дослідження виду злочину. 
Так, методика допомагає слідчому зорієнтуватися в розслідуванні справи, сприяє в дослідженні обставин справи, у зборі доказів та їх фіксуванні. Здійснення методики дає змогу швидкому перебігу справи, допомагаючи розшукати та затримати злочинця, виявити та з'ясувати причини здійснення злочину. Внаслідок додержання всіх рекомендацій криміналістичної методики здійснюється попередження злочинів спрямованих на заволодіння житлом. 
Криміналістична характеристика злочину є головним елементом окремої криміналістичної методики, що допомагає здійснювати розслідування, вона містить ту інформацію, ознаки та властивості, що дозволяють виокремити конкретний вид злочину. Вона відображає дані про окремі елементи злочину: особу злочинця і потерпілого; відомості про способи готування, вчинення та приховання; ознаки, які призводять до певних змін у навколишньому середовищі, що мають доказове значення (обстановка вчинення злочину) та слідову картина злочину.
Під готування до злочину слід розуміти, що воно являється в підшукуванні, пристосуванні засобів чи знарядь, підшукуванні співучасників, усунення перешкод, а також інше умисне створення умов для вчинення злочину [1].
Спосіб приховування полягає в різних діях злочинців (знищення слідів, інсценування нещасного випадку, спалювання житла, трупа тощо), що перешкоджають у розслідуванні та розкритті справи. Майже всі злочини, що спрямовані на заволодіння житлом передбачають комплексні дії з приховування.
Спосіб вчинення злочину – це система, прийомів, дій, операційних комплексів, зумовлених метою і мотивами дій, психічними і фізичними якостями особи, в яких виявляються психофізіологічні і характерологічні особливості людини, її знання, вміння, навички, звички і ставлення до різних проявів дійсності [ 3, с. 105].
Шепітько В.О. зазначає, що обстановка вчинення злочину становить сукупність передбачених законом обставин яку потрібно розглядати, як частину матеріального середовища, що охоплює сукупність різних речей та предметів, поведінку учасників, психологічні взаємини та стосунки між ними [4, с. 532]. Іншими словами – це сукупність певних ознак, які проявляються у навколишньому середовищі, що вчинені злочинними діями та будуть впливати на розслідування, розкриття та призначення покарання.
Першим хто дав визначення «слідова картина» став М. В. Салтевський, який зазначив, що слідова картина злочину представляє абстрактну модель слідів злочину, що відображаються в матеріальному середовищі внаслідок його вчинення.
Особа потерпілого вивчається наукою віктимологією, в якій зазначено, що жертвою злочину є особа або певна спільнота людей, якій прямо чи опосередковано завдано будь-якої шкоди від злочинного посягання.
Відповідно до КПК потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди [2].
З кримінальної сторони особистість злочинця є суб’єктом кримінального злочину й ототожнюється з поняттям «людина, що скоїла злочин». І. М. Данишин розглядає особистість злочинця, як сукупність суттєвих та стійких суспільних ознак і особливостей індивіда, що реалізуючись у вчиненні конкретного злочину надають його вчинку характер суспільної небезпеки, у зв’язку з чим вона притягується до відповідальності, передбаченої кримінальним законом [5, с. 126].
Враховуючи вищевикладене приходимо до висновку, що значення криміналістичної характеристики для злочинів, що спрямовані на заволодіння житлом є досить важливим, оскільки вона врегульовує проведення всіх слідчих дій та заходів для здійснення кримінального провадження та є інформаційною базовою для слідчого при проведенні розслідування. 

Список використаних джерел
1.	Кримінальний кодекс України від 5 квітня 2001 року № 2341-III // Відомості Верховної Ради України. 2001. № 25-26. Ст.131.
2.	Кримінальний процесуальний кодекс України 13 квітня 2012 року № 4651-VI// Відомості Верховної Ради України. 2013. № 9-10, № 11-12, № 13. Ст. 88.
3.	Батюк О. В., Благута Р. І, Гумін О. М, Захарова О. В, Марко С. І, Пряхін Є. В. Методика розслідування окремих видів злочинів, підслідних органам внутрішніх справ: навчальний посібник. Львів, 2011. 324 с.
4.	Авдєєва Г.К., Шепітько В.Ю., Журавель В. А та інш. Криміналістика, судова експертиза, юридична психологія. Харків, 2018. 952 с.
5.	Данишин І. М., Голіна В. В., Валуйська М. Ю., Лисодєд С.Ю та інш. Кримінологія. Загальна та особлива частини, Харків, 2009. 288 с.

УДК 343.543:343.9
Буренок К. О.
   здобувач вищої освіти 2 курсу, групи ЗМКПРп-181, юридичного факультету 
Навчально-наукового інституту права і соціальних технологій Національного університету «Чернігівська політехніка»,
м. Чернігів

Науковий керівник: к.ю.н., доцент, професор кафедри кримінального права та правосуддя Головко М.Б.

ВІКТИМНА ПОВЕДІНКА ЖЕРТВИ, ЯК ОДИН ІЗ ЧИННИКІВ СЕКСУАЛЬНИХ ЗЛОЧИНІВ 

Віктимологічні чинники відіграють істотну роль в генезисі злочинної поведінки, особливо в ситуації сексуального насильства, тому у багатьох наукових дослідженнях мова йде про вину жертви у зародженні та розвитку злочинів [1; 2, с. 354-355, 3, с. 868]. Проблема оцінки поведінки жертви в кримінальній ситуації є найбільш важкою. Основні складності концентруються навколо питання про те, якою була воля потерпілої у випадках, коли вона за об'єктивно наявної можливості уникнути вступу в статевий зв'язок (немає грубого насильства, є можливість втекти, звернутися за допомогою) ніяких заходів для цього не вживає, більше того вчиняє дії, що дозволяють припустити про її згоду на статеву близькість [4, c. 129; 5, c. 166-167].
Ця проблема породила концепцію так званої «сприяючої жертви», розробленої ще у 70-ті роки минулого століття ізраїльським вченим М. Аміром, який досліджував роль потерпілої в механізмі вчинення зґвалтування. Під поняттям «поведінки, що сприяє вчиненню зґвалтування» він розумів таку поведінку, яка могла бути інтерпретована злочинцем або як явне запрошення до сексуальної взаємодії, або як знак того, що жертва буде доступна, якщо він проявить достатню наполегливість [6, c. 493-502]. «Сприяюча поведінка», з точки зору М. Аміра, може виступати в двох видах: або як «необґрунтована довіра» (commission), коли потерпіла погоджується пити вино, гуляти з малознайомим чоловіком, або у вигляді «помилки» (omission) - нерозумної та необережної поспішності, недостатньо сильного опору сексуальним домаганням. Дії жертви в даному випадку можуть бути як активними, так і пасивними, однократними і багаторазовими і т. д. У сучасній кримінології подібна поведінка називається віктимною. 
У кримінології існують різні підходи до типізації віктимної поведінки. Так, Д.В. Рівман в залежності від впливу на кримінальну ситуацію виділяє наступні її типи:1) провокуюча (така, що дає поштовх) віктимна поведінка - породжує у злочинця на перших етапах взаємодії впевненість в доступності партнерки; 2) сприяюча віктимна поведінка, - поступово формує у злочинця припущення про можливість здійснення статевого акту за згодою партнерки і (або) полегшує зґвалтування; 3) нейтральна або позитивна поведінка, – коли потерпілі не знайомі зі злочинцем та чинять йому завзятий опір під час нападу [7, c. 50-52]. В результаті проведеного дослідження науковцями встановлено, що перший та другий типи поведінки мали свій прояв у 68% осіб, які постраждали від зґвалтувань (в 28% - вона була провокуючою, в 40% - сприяючою) [8].
Крім розглянутих вище типів, в залежності від стійкості та характеру віктимної поведінки жертв зґвалтувань можливо виділити: 1) некритичну - поведінку жінки, що склалася в силу певних обставин і легковажності (наприклад, поява в темний час доби в безлюдному місці) - за результатами наукових досліджень в 40% розглянутих випадків; 2) стійку - всупереч соціальним, освітнім і батьківським рекомендацій поява в місцях, найбільш ймовірних для вчинення даного злочину, що викликає, аморальну поведінку, бажання подобатися багатьом чоловікам, зловживання алкоголем, вживання наркотиків і т.п. - в 15%; 3) злісну - цілеспрямовану поведінку жінки, пов'язану з приниженням чоловіка, вчиненням правопорушень, отриманням наживи (заняття проституцією, проведення часу в розважальних закладах з чоловіками для подальшого шантажу або з метою відпочити за їх рахунок, заволодіти їхнім майном) - в 13% [8]. Ці цифри підтверджує і дослідження І.В. Лиманської, яка зазначає, що негативну поведінку потерпілих було зафіксовано в 48,9% проаналізованих нею випадків зґвалтувань [9, c. 20].
Дослідження науковців-кримінологів дають підстави для висновку про те, що умови, які сприяють виникненню віктимогенної ситуації, мають місце в більшості проаналізованих випадків зґвалтувань. Слід також зазначити, що за певних обставин суспільно небезпечні наслідки можуть і не наступати, так як в першу чергу залежать від виникнення і реалізації злочинного умислу, а в другу - від життєвої ситуації, що склалась. Отже, віктимна поведінка жінки підвищує ймовірність бути зґвалтованою, однак не обумовлює настання обов'язкових негативних наслідків у вигляді зґвалтування. Чинний КК України поряд з іншими обставинами передбачає пом'якшення покарання за вчинення злочину під впливом сильного душевного хвилювання за умови неправомірних або аморальних дій потерпілого (п. 7 ч. 1 ст. 67 КК України) [10]. Крім того суд при вирішенні питання щодо призначення покарання може визнати такими, що його пом'якшують, й інші обставини, не зазначені в ч.1 ст. 67 КК. Таким чином, винна особа, яка вчинила посягання на статеву свободу особи, повинна понести відповідальність за вчинене діяння, у той же час, характер поведінки жертви може в значній мірі впливати на формування і розвиток кримінальної ситуації та її наслідки і має враховуватись судом при значенні покарання.

Список використаних джерел
1. Марисюк К. Б. Роль жертви у ґенезі злочину. URL: http://science.lpnu.ua/sites/default/files/journal-paper/2017/jun/4925/marysyuk3.pdf (дата звернення: 18.03.2020)
2. Krienert, J. L. Sibling Sexual Abuse: An Empirical Analysis of Offender, Victim, and Event Characteristics in National Incident-Based Reporting System (NIBRS) Data, 2000–2007. Journal of Child Sexual Abuse. 2011. Vol. 20, Issue 4. P. 353–372. doi: 10.1080/10538712.2011.588190
3. Rossegger, A. Vom Opfer zum Täter: Merkmale sexuell missbrauchter Gewalt und Sexualstraftäter. A. Rossegger, J. Endrass, F. Urbaniok, S. Vetter, A. Maercker. Der Nervenarzt. 2010. Vol. 82, Issue 7. P. 866–872. doi: 10.1007/s00115- 010-3007-7
4. Петруня О.Э. Юридическая психология: учебное пособие. Москва, 2007. 171 с.
5. Медведєв В.С. Кримінальна психологія : підручник. Київ : Атіка, 2004. 368 с.
6. Amir M. Victim precipitation forcible rape. The Journal of Criminal Law, Criminology. 1967. Vol. 58 (4). Р. 493–502
7. Ривман Д.В. Использование виктимологических данных в предотвращении преступлений. Вопросы профилактики преступлений. Ленинград : Изд-во ВПУ МВД СССР, 1980. С. 48–55 
8. Абызов Р.М., Заварыкин И.Н. Виктимное поведение в генезисе изнасилования. URL: https://cyberleninka.ru/article/n/viktimnoe-povedenie-v-genezise-iznasilovaniya (дата обращения: 18.03.2020) 
9. Лиманская И.В. Виктимологическая профилактика насильственных преступлений против личности : автореф. дис. канд. юрид. наук:12.00.08. Москва, 2002. 23 с.
10. Кримінальний кодекс України станом на 16.01.2020. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/2341-14. (дата звернення: 18.03.2020).

УДК 343.543:343.9

Буряк О. В.
   здобувач вищої освіти 2 курсу, групи ЗМКПРп-181, юридичного факультету
Начально-наукового інституту права і соціальних технологій
Національного університету «Чернігівська політехніка»,
м. Чернігів

Науковий керівник: к.ю.н., доцент кафедри кримінального права та правосуддя Сенченко Н.М.

ПОНЯТТЯ ТА ЗНАЧЕННЯ ПРОЦЕСУАЛЬНОЇ ФОРМИ У КРИМІНАЛЬНОМУ ПРОВАДЖЕННІ
Під процесуальною формою в загальній теорії доказів розуміють сукупність однорідних процедурних вимог, що пред’являються до дій учасників процесу і спрямовуються на досягнення певного матеріально-правового результату. Іншими словами, процесуальна форма становить собою особливу юридичну конструкцію, яка втілює принципи найбільш доцільної процедури здійснення певних повноважень, в тому числі порядок, умов, режиму кримінальної процесуальної діяльності [1, с. 6] . 
Процесуальна діяльність суб’єктів кримінального провадження здійснюються згідно з процесуальною формою, тобто з додержанням передбачених законом умов і послідовності. Обов’язковість кримінальної процесуальної форми міститься у вимозі точного й неухильного виконання приписів закону.
В юридичній літературі містяться різні підходи щодо визначення кримінальної процесуальної форми. Наприклад: Я. О. Мотовиловкер — що це «форма, якої набуває те чи інше провадження тієї чи іншої процесуальної дії»[2,c. 72], Р. Д. Рахунов наголошує, що це «точно регламентований законом порядок здійснення кримінально-процесуальної діяльності» [3,c.5]
Науковець В. М. Шпильов зазначає, що процесуальною формою «є те, що охоплює не тільки сукупність умов, передбачених процесуальним законодавством для здійснення процесуальних дій, а й їх послідовність, порядок закріплення і оформлення процесуальних дій, процесуальні строки» [4, c.102-103].
На наш погляд, найбільш прийнятнитм, є визначення М. Л. Якуба, який «під процесуальною формою (процесуальним порядком) розуміє як умови і послідовність провадження окремих процесуальних дій і прийняття рішень, так і умови провадження по справі в цілому, тобто всі форми судочинства в їх сукупності, в їх системі як єдине ціле. Відповідно мова може йти і про процесуальні форми судочинства і про процесуальну форму провадження окремої дії»[5,c. 9].
У процесуальній формі знаходить своє вираження зміст кримінального процесу. Законодавець встановлює порядок судочинства відповідно до завдань, змісту і характеру слідчої та судової діяльності, чим саме зумовлюється структура процесу, його побудова в цілому, а насамперед принципи, що лежать в його основі, так і порядок кожної стадії. Процесуальна форма безпосередньо впливає на зміст кримінального судочинства, останнє прямо залежить від тієї чи іншої побудови процесу. У ній чітко виявляється нерозривність форми і змісту.
До рис, які притаманні процесуальній формі належать: 1) точне встановлення в законі порядку діяльності державних органів; 2) надання зацікавленим особам права безпосередньо брати участь у процесуальній діяльності з метою охорони своїх прав та законних інтересів; 3) створення спеціальних гарантій дотримання прав та законних інтересів осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні; 4) забезпечення прийняття рішення відповідно до закону та на підставі фактів, які встановлені в законі; 5) забезпечує єдиний порядок кримінального провадження [5,c. 26].
Значення процесуальної форми досить детально проаналізоване М.Л.Якубом, який виділив такі його аспекти:1) процесуальна форма забезпечує умови послідовного здійснення демократичних принципів кримінального судочинства; 2) вона створює стабільний, стійкий, юридично визначений режим провадження по кримінальних справах і покликана забезпечити законність у діяльності суду, органів дізнання, досудового слідства і суду, а також прокурорського нагляду по кримінальних справах; 3) містить умови, що покликані забезпечити активність органів досудового розслідування, прокуратури і суду в боротьбі зі злочинністю (своєчасність початку кримінальних проваджень за наявності приводів і підстав до цього, вжиття всіх передбачених законом заходів до притягнення осіб, причетних до вчинення кримінального правопорушення у суді); 4) містить гарантії прав і законних інтересів громадян — підозрюваного, обвинуваченого, потерпілого та інших осіб, які залучаються до справи, або інтереси яких зачіпаються в процесі провадження; 5) створює умови, що забезпечують повноту, всебічність і об’єктивність досліджування обставин справи як кожної з них окремо, так і в їх сукупності, встановлення істини, правильне і справедливе застосування закону; 6) охоплює засоби, що забезпечують можливість виявлення в процесі провадження по справі причин і умов вчинення злочину і прийняття процесуальних заходів попередження злочинів у майбутньому; 7) має важливе значення для авторитету суду і переконливості його судового рішення, здійснення виховного і загальнопопереджуючого ефекту кримінального судочинства [ 5, c.13].
Процесуальна форма відображає відносини між особою і державою у сфері кримінального судочинства, що обумовлює необхідність виділення значення процесуальної форми і як соціальної цінності, яка, перш за все, знаходить прояв у соціальній затребуваності кримінального провадження, що здійснюється у формі, яка спрямована на вирішення його завдань, зокрема захист прав і законних інтересів його учасників, інтересів суспільства та держави. При цьому необхідно звернути увагу, що для вирішення цих завдань допускаються лише ті процесуальні засоби, які узгоджуються з правами та законними інтересами особи, містять гарантії від незаконного втручання, фізичного або психічного тиску, застосування засобів, які принижують честь і гідність. В процесуальній формі, зазначає Ю.М. Грошовий, знаходять вираз правової гарантії здійснення законності в судовій діяльності, повного, об’єктивного та всебічного розгляду справи, охорони прав і законних інтересів людини, належного застосування норм матеріального права [6,с. 103].
На думку І.Я. Фойницького, саме в галузі кримінального права і кримінального процесу знаходяться межі для вторгнення держави до галузі особистої свободи громадян [7,с. 586-587]. Саме ця обставина була покладена в основу відомого висловлення, відповідно до якого «історія свободи – це історія процесуальних гарантій» [8, с.219]. Зважаючи на це, центральною характеристикою кримінальної процесуальної форми, як правило зазначає І.Б. Михайловська, є положення обвинуваченого і засоби, які можуть бути використані для встановлення його винуватості. Пріорітет захисту особи від необґрунтованого засудження, а також самоцінність процесуальної форми ( тобто вимога дотримуватися норм кримінального процесуального закону) виступають обмежувачами засобів розкриття кримінального правпорушення і засудження особи, винуватої у його вчиненні. В силу цього прийняте в радянській юридичній літературі абсолютне протиставлення матеріальної істини (тобто такої, що відображає факти, що мали місце в об’єктивній дійсності) істині формальній, що відображає тільки ті відомості, які мають належну процесуальну форму, далеко не так безспірно, як це може показатися на перший погляд [ 8, с.303].
Саме юридичнa істинa проявляється тaм, де нормaтивнa модель кримінaльного процесу включaє тaкі елементи, як презумпції, угоди, спрощені і скорочені процедури. В тaкій моделі зaстосувaння ітерaтивних процедур допускaється лише у виняткових випaдкaх, a суд позбaвлено можливостей перебирaти нa себе функцію обвинувaчення, збирaючи докaзи і усувaючи неповноту досудового розслідувaння. Сaме вкaзaні елементи притaмaнні кримінaльній процесуaльній формі нaціонaльного зaконодaвствa.
Процесуaльні форми — це специфічні процесуaльні гaрaнтії зaконності прaвосуддя і прaв особи, що є основою процесуaльної діяльності всіх осіб, які беруть учaсть у спрaві.
Чинне кримінальне процесуальне законодавство України містить цілу низку прикладів еволюції процесуальної форми в напрямку спрощення, впровадження процедур, які в меншій мірі обтяжені формальностями та обрядністю, що притаманні загальному порядку здійснення кримінального провадження. Законодавець відмовився від необхідності неодноразово повторювати одні й ті самі дії, запровадивши інший порядок початку кримінального провадження, що надає можливість зразу ж після реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення в Єдиному реєстрі досудових проводити слідчі (розшукові) дії [9].
Процесуальна форма постійно розвивається, еволюціонує. А отже, вона потребує вдосконалення, впровадження нових правил та інститутів, які є найбільш доцільними з точки зору вирішення завдань кримінального судочинства і будуть відповідати сьогоденню, захисту прав і законних інтересів суб’єктів кримінальних процесуальних відносин, інтересів суспільства та держави, оскільки є певною гарантією дотримання прав та законних інтересів осіб, які залучені до сфери кримінального процесу.

Список використаних джерел
1.	Самофалов Л. П. Роль процессуальной формы в реализации конституционных прав и свобод советских граждан в их отношении с милицией : автореф. дис. ... канд. юрид. наук.спец.12.00.09/ Киев. Высш. шк. им. Ф. Э. Дзержинского. К, 1987. 22 с.
2.	Мотовиловкер Я. О. Некоторые вопросы содержания и формы советского уголовного процесса. Вестник Ярославского ун-та. 1972. №4. С.72-79.
3. Рахунов Р.Д. Участники уголовно-процессуальной деятельности по советскому праву. М., 1961 .71с.
4. Шпилев В. Н, Содержание и формы уголовного судопроизводства . Минск, 1974. С. 102-110.
5. Якуб М.Л. Процессуальна форма в советском уголовном судопроизводстве. М.: Юрид.Лит-ра, 1981. 144 с.
6. Грошевой Ю.М. Сущность судебных решений в советском уголовном процессе. Х.: Вища школа, 1979. 144 с.
7. Фойницкий И.Я. Курс уголовного судопроизводства. СПб, 1996. 607 с.
8. Смирнов А.В. Модели уголовного процесса. СПб, 2000. 320 с.
9.. Кримінальний процесуальний кодекс України: Закон України від 13.04.2012 р. № 4651-VI. Дата оновлення: 18.10.2019. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/main/4651-17 (дата звернення: 18.01.2020).

УДК 343.3/.7
Грицай С.О.
   здобувач вищої освіти 2 курсу, групи ЗМКПРп-181, юридичного факультету
Навчально-наукового інституту права і соціальних технологій
Національного університету «Чернігівська політехніка»,
м. Чернігів

Науковий керівник: к.держ.упр., доцент кафедри
кримінального права та правосуддя Петрик О.Л.

КІБЕРЗЛОЧИННІСТЬ ЯК СУЧАСНИЙ ВИКЛИК РОЗВИТКУ ІНФОРМАЦІЙНОМУ СУСПІЛЬСТВУ
Кіберзлочинність, як сукупність злочинних дій значного поширення набула в зв’язку з інформаційно-телекомунікаційних проривом, що стався в XXI столітті, а, наразі, в сучасному світі вона оголошена глобальною міжнародною проблемою, що підтверджують прийняті міжнародні домовленості, які передбачають спільні кроки по боротьбі з цим високотехнологічним явищем. Кіберзлочинність становить небезпеку як для світової спільноти в цілому, так для України. З цим погоджуються, й українські правоохоронні органи, науковці, експерти права, вказуючи, на серйозну загрозу національній безпеці в інформаційні сфері з боку кіберзлочинності.
Основна небезпека кіберзлочинності полягає в стрімкому зростанні кількості кіберзлочинців, постійному вдосконаленню інформаційних технологій і, як наслідок, появі нових можливостей для «вдосконалення» та вчинення злочинних діянь. Масштаби кіберзлочинності зростають пропорційно зростанню кількості користувачів глобальної мережі Інтернет.
Тому, вважаємо за доречним розглянути зазначене суспільно-небезпечне явище задля того, щоб детальніше проаналізувати його сутність та переконатися в реальній загрозі з йоку боку.
Поняття «кіберзлочинності» як сукупності злочинів поширюється на всі види злочинів, скоєних в інформаційно-телекомунаційній сфері, де інформація, інформаційні ресурси, інформаційна техніка можуть виступати (бути) предметом (метою) злочинних посягань, середовищем, у якому відбуваються правопорушення, і засобом або знаряддям злочину [4, с. 173].
Пфо О.М. визначає кіберзлочинність як незаконні дії, які здійснюються людьми, що використовують інформаційні технології для злочинних цілей [5, c. 33]. 
Досліджуваний вид злочинів характеризується підвищеною суспільною небезпекою внаслідок можливості заподіяння великої шкоди при мінімальних витратах і невисокому ризику. 
Вважаємо найбільш вдалим визначення, сформоване авторами Голіною В.В., Головкіним Б.М., які визначають кіберзлочинність як сукупність злочинів, скоєних у кіберпросторі за допомогою комп’ютерних мереж, а також інших засобів доступу до кіберпростору, в рамках комп’ютерних систем або мереж, проти комп’ютерних систем, комп’ютерних мереж і комп’ютерних даних [3, с. 373]. 
Законодавче закріплення поняття «кіберзлочинність» в Україні відбулося з прийняттям Закону України «Про основні засади кібербезпеки України» від 5 жовтня 2017 року [1].
Кіберзлочинність спрямовуються на завдання шкоди громадянам, установам, підприємствам, організаціям, державним інститутам, через загрозу викрадення особистої, державної інформації та порушення їхньої персональної кібербезпеки.
Розглядаючи поняття «кіберзлочинності» важливо зупинитися на розгляді основних ознак цього явища, які дозволяють визначити його правову природу та відмінність від інших суспільно-небезпечних діянь.
До основних характерних ознак кіберзлочинності можна віднести:
1. Високий рівень латентності. Відповідно до кримінологічних показників латентність кіберзлочинності досягає 90-95%. 
2. Анонімність і неперсоніфікованість. Завдяки, механізмам ідентифікації глобальної мережі, особи можуть здійснювати операції цілком анонімно. Персоналізація кіберзлочинів, полягає, у можливості змінювати біографічні дані або соціальний статус та представленні себе за іншу особу.
3. Інтелектуальність. Здійснення кіберзлочинів вимагає від особи володіння спеціальними знаннями та навичками в системі електронно-обчислювальних машин, відсутність яких унеможливлює здійснення та реалізацію кіберзлочинів.
4. Транскордонність. Вчинені кіберзлочинів не обмежуються територією однієї чи двох держав, вони можуть вчинятися одночасно на територіях кількох країн, що суттєво ускладнює процес визначення територіальної юрисдикції, що в свою чергу, призводить до значної суспільної небезпечності як для суспільства, так і для держав. 
5. Складність виявлення та розслідування кіберзлочинів, через специфіку мережевого інформаційного простору (розвинені механізми анонімності, складність інфраструктури, шифрування Інтернет адреси).
7. Високий рівень прибутковості.
8. Низький рівень підготовки правоохоронних органів щодо запобігання вчиненню, виявлення, розкриття та розслідування кіберзлочинів. 
8. Існування стійкої й зростаючої тенденції до «організованості» кіберзлочинності, до групового характеру скоєння таких правопорушень [2, 	с. 247].
На основі проведеного аналізу, ми пересвідчились, що кіберзлочинності притаманні як ознаки «традиційної» злочинності (соціальна обумовленість, відносна масовість, негативний кримінально-правовий характер), так і специфічні ознаки (транскордонність, високий рівень латентності, автоматизованість), що дозволяють відрізнити її від інших суспільно-небезпечних посягань.
Отже, підводячи підсумки, можна зроби наступні висновки.
Кіберзлочинність являє собою особливий вид злочинності, який охоплює сукупність суспільно небезпечних діянь, передбачених Кримінальним кодексом України, Законом України «Про основні засади забезпечення кібербезпеки України», у яких інформаційно-телекомунікаційна система або її елементи є засобом вчинення злочину. Висока соціальна небезпека кіберзлочинності пояснюється її транснаціональним і організованим характером, тому жодна держава сьогодні не здатна активно протидіяти цій загрозі самостійно, у зв’язку з чим нагальною є потреба активізації міжнародного співробітництва.

Список використаних джерел 
1. Про основні засади кібербезпеки України : Закон України від 05.10.2017 р. № 2163-VIII. Дата оновлення: 08.07.2018. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/2163-19 (дата звернення: 30.03.2019).
2. Бондаренко, О.С. Кіберзлочинність в Україні: причини, ознаки та заходи протидії. Порівняльно-аналітичне право. 2018. (№ 1). С. 246–248.
3.Голіна В.В., Головкін Б.М. Кримінологія: Загальна та Особлива частини Навчальний посібник. Х.: Право, 2014. 513 c.
4. Іванченко О. Ю. Кримінологічна характеристика кіберзлочинності, запобігання кіберзлочинності на національному рівні. Актуальні проблеми вітчизняної юриспруденції. 2016. (№ 3) С. 172-177.
5. Пфо, О. М. Основні поняття і класифікація кіберзлочинності. Актуальні задачі та досягнення у галузі кібербезпеки: матеріали Всеукр. наук.-практ. конф., м. Кропивницький, 23–25 листоп. 2016 р. Кропивницький. КНТУ, 2016. С. 33–34.

УДК 343.21(1-87)
Єрмоленко Ю.В. 
  здобувач вищої освіти 2 курсу, групи ЗМКПРп-181, юридичного факультету 
Навчально-наукового інституту права і соціальних технологій Національного університету «Чернігівська політехніка»,
м. Чернігів

Науковий керівник: к.ю.н., доцент, професор кафедри кримінального права та правосуддя Головко М.Б.

ЩОДО ЗАХОДІВ БЕЗПЕКИ ДО ОСІБ З ПСИХІЧНИМИ РОЗЛАДАМИ У КРИМІНАЛЬНОМУ ЗАКОНОДАВСТВІ НІМЕЧЧИНИ
ТА ШВЕЙЦАРІЇ

Проблема зростання злочинності та її інтернаціоналізація диктують нагальну необхідність вивчення кримінального законодавства різних країн. Більшість законів про кримінальну відповідальність зарубіжних держав передбачає звільнення від покарання осіб, які вчинили протиправне діяння в стані неосудності, і застосування до них заходів безпеки у вигляді примусових заходів медичного характеру в спеціальній медичній установі. Цей інститут в даний час визнаний і сприйнятий усіма законодавчими системами не тільки континентального, а й загального права. Він закріплений у кримінальному праві багатьох європейських держав з континентальною системою права: Німеччини, Польщі, Іспанії, Італії, Швейцарії, а також в країнах загального права, таких як Великобританія та США.
Основною метою заходів безпеки є попередження «небезпечного стану» особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння за допомогою її ресоціалізації або ізоляції від суспільства. Разом із тим наявність даного інституту в кожній із зазначених країн характеризується низкою національних особливостей.
Так, у кримінальному праві Німеччини та Швейцарії використовується «двоколійна» система кримінально-правового впливу: з одного боку – покарання, з іншого - заходів безпеки. Заходи безпеки стосовно психічно хворих осіб у цих державах виділені в окрему главу Кримінального кодексу. Так, в Швейцарії ця глава має назву «Заходи безпеки» [1], а в Німеччині - «Заходи виправлення і безпеки» [2]. 
Вичерпний перелік заходів виправлення і безпеки визначений у §61 КК ФРН. До таких заходів відносяться: поміщення до психіатричної лікарні; поміщення до лікувального закладу для алкоголіків і наркоманів; встановлення нагляду; позбавлення водійських прав; заборона займатися певною професійною діяльністю [2].
Про зменшену (обмежену) осудність йдеться зазвичай, коли злочини вчиняють особи, які хоча і не вважаються психічно хворими, але, тим не менш, відрізняються за своєю психічною структурою від звичайних людей (психопати, істерики і т.п.). Неосудні особи, які вчинили злочини, не підлягають покаранню. До них можливо лише застосувати поміщення до спеціальної лікарні в примусовому порядку.
Ст. 12 КК Швейцарії встановлює, що приписи КК про неосудність та обмежену осудність не застосовуються до осіб, які самі доводять себе до стану тяжкого розладу або зміни свідомості з наміром вчинити в такому стані злочинне діяння (наприклад, вживаючи алкоголь або наркотичні засоби). До заходів безпеки КК Швейцарії відносить: ізоляцію «звичайних» злочинців; заходи, що застосовуються до психічно хворих осіб; виправлення осіб, які страждають на алкоголізм чи наркоманію [1].
У статті 43 КК Швейцарії встановлено, що суд може винести припис про поміщення психічно хворої особи, яка вчинила діяння, за яке передбачено покарання каторжною в'язницею або тюремним ув'язненням, до лікувальної установи або притулку, якщо цьому хворому потрібні лікарський нагляд або особливий догляд. Крім відповідного лікування, метою цього заходу є також запобігання або зменшення загрози вчинення нових протиправних діянь [1]. 
І в Німеччині, і в Швейцарії режим заходів безпеки, який застосовується до психічно хворих, визначається ступенем їх небезпеки. Так, в Швейцарії, якщо психічно хвора особа не становить загрозу для суспільства, її може бути направлено суддею на амбулаторне лікування. У Німеччині ж суд, призначаючи поміщення до психіатричної лікарні, може одночасно постановити рішення про умовну відстрочку цих заходів в разі особливих обставин, що дають підстави вважати, що мета цього заходу може бути досягнута і без її здійснення. В такому випадку за особою обов'язково встановлюється нагляд. Разом з тим в КК Швейцарії передбачено, якщо психічно хворий становить суспільну небезпеку або ж амбулаторне лікування стосовно нього не досягає своєї мети, то суддя повинен винести розпорядження про інтернування такої особи до спеціального лікувального закладу або рішення про поміщення до притулку [1].
Щодо питань неосудності у вітчизняному кримінальному законодавстві, то вони розкриті у ч. 2 ст. 19 Кримінального кодексу України (далі – КК), за приписами якої не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого КК, перебувала у стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки [3]. З цього витікає висновок про відсутність складу злочину з огляду на невизнання усвідомленості діянь (дії чи бездіяльності) у зв’язку із психічним захворюванням особи, що позбавляє таку особу можливості бути суб’єктом злочину. Таким чином, неосудна особа не несе відповідальності за свої вчинки. Якщо буде встановлено факт психічного захворювання особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, справа направляється до суду для вирішення питання про застосування примусових заходів медичного характеру [4]. 
Якщо говорити про визначення обмеженої осудності, то відповідно до ст. 20 Кримінального кодексу України особа, визнана судом обмежено осудною, тобто така, яка під час вчинення злочину, через наявний у неї психічний розлад, не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними, підлягає кримінальній відповідальності. Визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру [4].
Таким чином, аналіз кримінального законодавства Німеччини та Швейцарії у порівнянні з нормами вітчизняного кримінального кодексу свідчить про наявність як подібних, так і відмінних його положень стосовно осіб з психічними розладами, які вчинили злочин. Щодо понять неосудності та осудності осіб з психічними розладами, то вони включають сукупність критеріїв (психічного і юридичного), які, безсумнівно, потребують подальшого вивчення, уточнення та вдосконалення з точки зору медицини, теорії кримінального права і судово-слідчої практики. До цього часу світова законодавча кримінально-правова практика не виробила єдиної точки зору з приводу природи і суті кримінальної відповідальності осіб з психічними розладами, тому її узагальнений законодавчий досвід не може слугувати вагомим аргументом на користь того чи іншого наукового підходу в науці вітчизняного кримінального права.

Список використаних джерел
1.	Кримінальний кодекс Швейцарії URL: https://www.twirpx.com/file/239667/ (дата звернення: 24.03.2020).
2.	Кримінальний кодекс ФРН URL: https://www.gesetze-im-internet.de/stgb/index.html#BJNR001270871BJNE007602307 (дата звернення: 24.03.2020).
3. Кримінальний кодекс України від 05.04.2001 р. № 2341-III. Дата оновлення: 20.03.2020. URL: zakon.rada.gov.ua/go/2341-14 (дата звернення: 24.03.2020). 
4. Марчак В. Кримінально-правове та психологічне значення і проблеми розмежування неосудності від неосудності та обмеженої осудності. Вісник Київського національного університету імені Тараса Шевченка. 2007. № 7778. С.30-32. 

УДК 	343.21							
Єфіменко К.В.
  здобувач вищої освіти 2 курсу, групи ЗМКПРп-181, юридичного факультету 
Навчально-наукового інституту права і соціальних технологій Національного університету «Чернігівська політехніка»,
м. Чернігів

Науковий керівник: д.ю.н., професор кафедри 
кримінального права та правосуддя Коломієць Н.В.

КРИМІНАЛЬНО-ПРАВОВА ХАРАКТЕРИСТИКА СТ. 126-1 КК УКРАЇНИ
Домашнє насильство-одна з найсерйозніших форм порушення прав людини в Європі та в Україні. Це один із найпоширеніших злочинів. І все ж таки соціальний тиск такий сильний, що багато жертв сприймають насильство як невідворотне явище в житті і не повідомляють про нього. Інших потерпілих, які мають мужність звертатися по допомогу до органів влади, інколи відсилають назад, не сприймаючи їх серйозно. Інші не можуть знайти захист і справедливість через слабкість правової та політичної бази в своїй країні.
Через членство в Раді Європи для України особливого значення набувають нормативно-правові акти саме цієї поважної організації. Одним із таких нормативно-правових актів є Конвенція Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (СЕТS №210, Стамбульська конвенція). Це – комплексний міжнародний акт, спрямований на захист, запобігання, судову відповідальність і вироблення стратегій в сфері протидії насильству стосовно жінок та домашньому насильству.
Сама Конвенція виділяє різні форми насильства. Серед яких психологічне насильство; переслідування (сталкінг); сексуальне насильство, сексуальне домагання; примусовий шлюб; ушкодження жіночих статевих органів; примусовий аборт та примусова стерилізація [1]
У зв’язку з ратифікацією Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України у зв’язку з ратифікацією Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» від 6 грудня 2017 року №2227-VІІІ до Кримінального кодексу України внесені зміни, які відповідно до розділу ІІ цього Закону, набрали чинності через рік з дня його опублікування (тобто 11 січня 2019 року), крім підпункту 3 пункту 1 розділу I цього Закону (щодо статті 67 КК), який набрав чинності з дня, наступного за днем опублікування цього Закону (тобто 12 січня 2018 р) [2].
Ухвалені зміни, серед іншого, стосуються криміналізації домашнього насильства (ст. 126-1 КК України), примушування до шлюбу (ст. 151-2 КК України), а також впровадження обмежувальних заходів, що застосовуються до осіб, які вчинили домашнє насильство (ст.91-1 КК України), кримінальної відповідальності за невиконання обмежувальних заходів або обмежувальних приписів та непроходження програми для кривдників (ст. 390-1 КК України). Повністю був оновлений розділ 4 КК України злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості.
Отже, згідно ст.126-1 КК України під домашнім насильством розуміють умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров’я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи. Доречно згадати, що до 11 січня 2019 року за домашнє насильство передбачалась лише адміністративна відповідальність згідно статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, якою передбачено покарання у вигляді штрафу 
Кримінальний кодекс України доповнено розділом XIII-1 „Обмежувальні заходи”. В інтересах потерпілого від злочину, пов’язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов’язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов’язки:
1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства;
2) обмеження спілкування з дитиною у разі, коли домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності;
3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв’язку із роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин;
4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв’язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб;
5) направлення для проходження програми для кривдників або пробаційної програми.
Розвиток та удосконалення ефективного механізму кримінально-правової протидії та запобігання посяганням на свободу та недоторканість особи було і залишається актуальною проблемою як вітчизняної так і зарубіжної науки і практики. Важливими напрямками подальших досліджень є вироблення обґрунтованих з наукової та практичної точок зору рекомендацій, адресованих як законодавцю з метою усунення вад нормативної регламентації відповідальності за вказані злочини, так і правозастосувачу з метою правильного й однакового застосування кримінального закону.

Список використаних джерел
1. Конвенція ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу із цими явищами: Стамбул (туреччина) від 11 травня 2011 р. URL:https://rm.coe.int/1680093ddb	
2. Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами: Закон України від 6 грудня 2017 року Голос України № 6 (6761). 11 січня 2018 р.
3. Кримінальний кодекс України: Закон України від 05.04. 2001р. № 2341-ІІІ.URL: https:// zakon5.rada.gov.ua/laws/show/2341-14.

УДК 343.85 
Кобища М. О.
   здобувач вищої освіти 2 курсу, групи ЗМКПРп-181, юридичного факультету 
Навчально-наукового інституту права і соціальних технологій Національного університету «Чернігівська політехніка»,
м. Чернігів

Науковий керівник: к.ю.н., доцент, професор 
    кафедри кримінального права та правосуддя Головко М.Б.

ДОСВІД НІМЕЧЧИНИ ТА НІДЕРЛАНДІВ У ЗАПОБІГАННІ ПЕНІТЕНЦІАРНІЙ ЗЛОЧИННОСТІ

Дослідження позитивного досвіду зарубіжних країн з метою забезпечення належної превенції злочинності взагалі та пенітенціарної, зокрема, є одним з напрямів вдосконалення системи запобігання злочинності в нашій державі.
Використання ув’язнення за останнє десятиліття, як кара за вчинений злочин, постійно зростає в усьому світі – більш ніж 10 мільйонів людей на сьогодні перебувають за гратами. З початку тисячоліття кількість ув’язнених у світі зросла майже на 20% і цей процес має тенденцію до зростання [1]. Прикрим стає той факт, що пенітенціарна злочинність стає інструментом поширення кримінальної моделі поведінки в суспільстві, його криміналізації шляхом звикання до насильницьких способів вирішення конфліктів.
Формування належного та адекватного механізму запобігання пенітенціарній злочинності перебуває у прямому безпосередньому зв’язку із станом наукових теоретико-кримінологічних розробок щодо окремих видів злочинності. У зв’язку з цим дослідження зарубіжного досвіду в даній сфері з метою впровадження його позитивних аспектів виступає окремим напрямом наукової діяльності та обумовлює актуальність обраної теми. 
Як свідчить практика, тенденція до зростання злочинності, зокрема й пенітенціарної, у країнах західної Європи як науковці, так і суспільство пов’язують з, так званим, «етнічним елементом». У минулому році понад 300 тисяч людей отримали притулок в ЄС. Майже 70% сирійців прийняла Німеччина [2]. У той же час, з 2014 року кількість зареєстрованих поліцією у німецькій федеральній землі Нижня Саксонія насильницьких злочинів збільшилася на 10,4 відсотка. У переважній більшості випадків (92,1 відсотка) такий приріст викликаний саме біженцями [3].
Отже, у контексті нашого дослідження видається за доцільне зупинитися на досвіді таких держав, як Німеччина та Нідерланди.
Так, в процесі проведеного німецьким Кримінологічним науково-дослідницьким інститутом федеральної землі Нижня Саксонія анонімного анкетування в 33 в’язницях Бремена, Бранденбурга, Нижній Саксонії, Саксонії і Тюрінгії (загальна кількість осіб, що відбувають покарання – 6400) були встановлені факти застосування насильства у в’язниці до кожного четвертого ув’язненого, сім відсотків з опитаних зазначили про те, що вони ставали жертвами насильства сексуального характеру [4, с.81].
Результати дослідження стали підставою для розробки додаткових заходів з метою запобігання злочинності у в’язницях Німеччини. Зокрема, була визначена необхідність обладнання старих в’язниць системами відеоспостереження; розміщення ув’язнених в окремих камерах; посилення зовнішнього та внутрішнього спостереження за ними; недопущення скорочення тюремного персоналу. 
	У в’язницях Нідерландів більшість засуджених відбувають покарання за крадіжки, наркотики або грабежі без застосування насильства. Починаючи з кінця XVI ст. пенітенціарна система Нідерландів постійно вдосконалюється. Останню в’язницю, яку назвали самою економною, було відкрито у 2006 р. Вона обладнана потужною системою відеоспостереження, що фіксує обстановку у всіх приміщеннях, за винятком спальних місць і душових. Засуджені носять електронні браслети, в стіни вбудовані мікрофони, пов’язані з системою розпізнавання емоцій (програма аналізує тон і гучність голосу, що дозволяє охороні попереджати конфлікти). У кожній камері встановлена сенсорна панель, за допомогою якої можна дізнатися розпорядок. Ці технічні нововведення дозволили істотно скоротити кількість наглядачів. Грати на вікнах відсутні, а замість них – броньоване скло. В’язниця нагадує звичайний будинок. У вільний час в’язням дозволено користування комп’ютером, але без можливості виходу в Інтернет. У всіх в’язницях є католицькі каплиці, загальні молитовні кімнати, які по черзі відвідують християни, мусульмани та іудеї.
Заохоченню ув’язнених до належної поведінки слугують не лише технічні заходи та відповідне обладнання в’язниці. Згідно приписів спеціальних нормативних актів термін ув’язнення визначається трьома категоріями: превентивною, середньою та заключною. Якщо під час першої засуджений поводився без порушень, то його переводять до другої категорії, з правом проводити вихідні вдома. Ті, хто перейшов до третьої категорії після ранкової перевірки можуть йти на роботу до міста і повертатися ввечері [4, с.82].
	Розглянувши основні риси сучасної пенітенціарної системи Німеччини та Нідерландів необхідно підкреслити, що:
- у Німеччині робиться акцент на необхідності технічного оснащення виправних установ при збереженні необхідної кількості їх співробітників, а також на підході до поводження з в’язнями по принципу «батіг-пряник», що передбачає посилення спостереження за ув’язненими, зокрема, внаслідок обладнання старих в’язниць системами відеоспостереження;
- пенітенціарна система Нідерландів увібрала в себе досвід Німеччини, додавши свій власний гуманістично-заохочувальний підхід, що впливає на зацікавленість осіб, які відбувають покарання, в законослухняній поведінці.
З огляду на викладене, слід визнати, що дослідження й аналіз системи превенцій пенітенціарної злочинності у зарубіжних країнах дає достатньо підстав для можливості запозичення вітчизняною кримінологічною системою позитивних практик запобігання цієї злочинності та їх втілення у діяльності правоохоронних органів.

Список використаної літератури
1.	Тюрми програють. Час знайти альтернативу. URL: https://freezone.org.ua/tyurma-prograye-chas-znajty-alternatyvu/
2.	Кількість біженців у країнах Євросоюзу. Європейська правда. URL: https://dt.ua/WORLD/kilkist-bizhenciv-u-krayinah-yevrosoyuzu-309741_.html
3.	Біженці в Німеччині та рівень злочинності: факти і міфи URL: https://www.dw.com/uk/%D0%B1%D1%96%D0%B6%D0%B5%D0%BD%D1%86%D1%%D0%BC%D1%96%D1%84%D0%B8/a-42017778
4.	Климкін В. М. Запобігання насильницькій пенітенціарній злочинності: досвід зарубіжних країн. Науковий вісник Міжнародного гуманітарного університету. 2013. № 6-3 т.2. С.80-84.

УДК 343.98
Кравченко О.В.
 здобувач вищої освіти 4 курсу, групи ТПР-161, юридичного факультету
Начально-наукового інституту права і соціальних технологій
  Національного університету «Чернігівська політехніка»,
    м. Чернігів

Науковий керівник: ст.. викладач 
   кафедри кримінального права та правосуддя Осипенко І.П.

ОСОБЛИВОСТІ КРИМІНАЛІСТИЧНОГО ДОСЛІДЖЕННЯ ДОКУМЕНТІВ, ЩО ПОСВІДЧУЮТЬ ОСОБУ

Документи, що посвідчують особу є одними з найпоширеніших у сучасному світі, адже не можна уявити сферу суспільного життя, де не був би потрібен даний вид документів. Відповідно чим більша поширеність, певного виду документа та його потрібність, тим більше злочинці намагаються його підробити та використати у своїй протиправній діяльності, а це в свою чергу суттєво впливає на суспільно-економічні процеси в державі.
До документів, що посвідчують особу належать посвідчувальні документи, що підтверджують її правовий статус і видаються компетентними державними органами або міжнародними органами, що визнані Україною. Держава постійно намагається підвищити ступінь захисту таких документів, зокрема розробляються нові форми документів з безконтактним електронним носієм зі ступенем захисту, що унеможливлює їх підробку. Прикладом є так званий біометричний паспорт, що з’явився 1 січня 2015 року і характерною ознакою якого є чіп з додатковими медичними даними про власника такого документа з метою його ідентифікації [1].
Актуальність обраної теми полягає в тому, що з вдосконаленням технологій друку та захисту документів, що посвідчують особу еволюціонують і способи підробки таких зразків документів.
Так само як не існує злочину без залишених слідів, так само і не існує документів, які неможливо було б підробити, який би захист вони не мали. Загалом документи поділяють на підроблені частково та повністю.
До повністю підроблених належать такі документи підробка яких включає в себе виготовлення або підбір всіх складових частин оригінального документа. При повній підробці документи виготовляють за відповідними оригіналами справжніх документів.
Часткова підробка полягає у внесенні змін до оригінального документа шляхом травлення, дописки, вставки, підчистки, замін частин документа, підробки підпису тощо [2, с.166].
Повна підробка документів, що посвідчують особу здійснюється за допомогою способів поліграфічного друку та знакодрукувальної техніки. Більш популярними є способи підробки за допомогою знакодрукувальної техніки струменного та електрофотографічного принципу, які хоча й присорюють процес підробки, однак виявити таку підробку документа значно простіше.
Складнішим різновидом є підробка документів відтворених за допомогою поліграфічного устаткування, що допомагає отримати документи максимально наближені до оригіналу. 
При відтворенні захисної сітки спостерігаються такі ознаки підробки: невідповідність конфігурації її складових елементів встановленому зразку, відсутність плавного переходу кольорів і різка межа між кольорами, дрібні деталі імітованих зображень та мікротекст відображаються нечітко, зміст тексту не проглядається [3, с.169].
Підробка кольорових волокон здійснюється за допомогою неонової ручки або шляхом нанесення друкарським способом. Якщо кольорові волокна наносити друкарським способом, то волокна будуть ідентичними на кожній сторінці підробленого документа, що слід мати на увазі під час дослідження підробленого документа. Волокна також можуть імітувати за допомогою текстильних волокон, що будуть легко відділятися від структури документа.
Імітування водяних знаків здійснюється через малювання або аплікацію, нанесення зображення за допомогою фарбувальної чи жирової речовини, тиснення зображення на зволожений папір за допомогою кліше, підчищення поверхневого шару паперу [4, с. 57].
Імітація серійного номеру характеризується нерівною лінією рядка, нерівними відстанями між отворами, різним діаметром отворів, невідповіднністю оригінальних шрифтів букв і цифр тощо.
Підробка в прошивці сторінок бланк-книжки виявляється в зв’язку з наявністю зайвих отворів,різними діаметрами отворів, різною довжиною стібка.
Часткова підробка, на відміну від повної, є більш поширеною в зв’язку з тим, що не потребує складного поліграфічного обладнання. 
Найпопулярнішим методом часткової підробки документів, що посвідчують особу, як свідчить експертна практика, є зміна змісту документів за допомогою технічних засобів. Першим зі способів підробки в даному випадку виступає підчищення за допомогою губки, леза, голки чи іншого гострого предмета тощо. Виявити дану підробку можна звернувши увагу на розволокнення паперу, втрату глянцю паперу, зменшення оптичної щільності паперу за рахунок видалення частини його поверхневого шару, пошкодження ліній захисної сітки, наявність часток барвника, що не належать штрихам тексту, який читається тощо [3, c. 169].
Іншим способом є дописування оригінального документа шляхом внесення у вільні місця нових знаків чи рисок. Характерними ознаками при цьому є різний розмір та розгін почерку, нахил штрихів, різна форма однойменних літер та лінії рядка, розмір інтервалів між словами, різний колір чи відтінок барвника, різна ширина штрихів, відсутність логічного зв’язку між реквізитами документа, розбіжність ознак почерку у сумнівних та інших записах [5, с. 276].
Наступним методом часткової підробки документа, що посвідчує особу є зміна змісту документа за допомогою хімічних засобів, серед яких основними є травлення та змивання.
Травлення полягає у повному або частковому видаленні частини документа шляхом знебарвлення під дією хімічного реактиву (кислоти, лугу). Травлення може бути повним – знебарвлюються усі зображення та частковим – знебарвлюється якийсь локальний елемент документа.
Змивання являє собою зміну тексту оригінального документа за допомогою засобів побутової хімії (спирту, ацетону, рочинника фарби). З урахуванням того, що хімічна речовина впливає не лише на текст, а й на всеь документ, можна розрізнити такі характерні ознаки зміни змісту документа за допомогою хімічних засобів: зміна відтінку паперу, як правило він стає жовтішим; матові плями на глянцевій поверхні документа; зміна кольору фонової сітки; пошкодження паперу; порушення проклейки паперу та зміна його еластичності; «розпливи» барвника у штрихах записів; проникнення барвника штрихів тексту на зворотний бік паперу; наявність пофарбованого канта на межі зони дії хімічного препарату; слабковидимі штрихи первісного тексту; наявність люмінесценції у вигляді плям в зоні дії хімічного препарату [6, с.177]
Нарешті останнім методом підробки документа, що посвідчує особу є: зміна частин відповідного документа. Під зміною частин слід розуміти заміну фотокартки, аркуша чи інший елемент документа.
Про заміну фотокартки свідчать такі ознаки: порушення цілісності захисної сітки бланка вздовж периметра наклеєної фотокартки, незбіг штрихів рельєфного відбитка печатки на фотокартці і бланка за взаєморозташуванням елементів, характером мікроструктури, глибиною, розмірами і конфігурацією, наявність отворів і порушення цілісності паперу в місці розташування рельєфного відбитка печатки тощо.
У разі відпарювання фотографії, можлива відсутність поверхневого шару паперу під фотокарткою або пошкодження поверхневого шару під фотокарткою, що не відповідає контуру на зворотньому боці.
Обов’язково слід звертати увагу на те, що запис прізвища записаний на зворотньому боці фотокартки може при розм’якшенні клею відобразитись на частині бланка, на якому наклеєна фотографія. Можуть з’являтися під фотографією різного роду пухирці, зморшки, плями, що мають неоднакову люмінесценцію.
Якщо емульсійний шар першої наклеєної фотокартки замінено можна спостерігатись: пошкодження емульсійного шару фотокартки, незбіг контурів та розшаровування підкладки фотокартки, складки та пошкодження емульсійного шару.
Якщо аркуші документа, що посвідчують особу не збігаються за формою і розміром країв, наявні лінії розподілу, спостерігається незбіг ліній малюнків водяних знаків, імітовані отвори від перфорації за допомогою сторонніх предметів, наявні подвійні отвори вздовж лінії прошивки аркушів документа, то можна зробити висновок про заміну сторінок і вклеювання нових аркушів документа [3, с.172].
Одночасно наявність ліній розподілу, незбіг за лінією розподілу елементів захисної сітки та ліній графлення, ліній малюнка водяних знаків може свідчити про заміну окремих частин аркушів документів, що посвідчують особу.
Як вже зазначалось для того, щоб збільшити захист документів, що посвідчують особу їх почали виготовляти на пластиковій основі, однак такі документи теж намагаються підробити.
Повна підробка здійснюється шляхом нанесення зображень знакодрукувальною технікою безпосередньо на пластикову основу, куди потім наклеюють захисну плівку з ультрафіолетовим та голографічним ефектом.
Часткова підробка здійснюється шляхом відклейки плівки з захисним голографічним елементом за допомогою парів хімічних речовин. Зображення, текст змінюють за допомогою підчищання, вирізання, травлення, змивання, електрофорезу тощо, після чого захисна плівка припресовується або прикріплюється на своє місце.
Внаслідок підробки, можуть виднітися сліди клею під плівкою, вона може бути частково відділена, також, щоб приховати підробку може наклеюватись додатковий прозорий шар плівки. 
Деякі документи, що посвідчують особу виготовляють з багатошарового пластику – полікарбонату, прикладом такого документа є закордонний паспорт. Його підробка здійснюється шляхом повної заміни аркуша на полікарбонатній основі або шляхом розшарування пластику та внесення змін до документа травленням, електрофорезом, ультразвуковим очищенням тощо.
Виявити підробку даного документа можна звернувши увагу на: невідповідність колірної гами ліній фонової сітки підробленої сторінки фоновій сітці решти сторінок документа; неякісно виконані малюнки, мікротекст, написи; неякісно виконані голограми та кінеграми, які підробили або помітно, що вони вирізані з оригінального документа; порушення люмінесценції, флюоресценції захисної плівки чи використання неоригінальної плівки.
Дослідження документів, що посвідчують особу необхідно здійснювати у строго визначеній послідовності. Спочатку необхідно дослідити характеристики величини документів, яким чином виготовлявся бланк, наносилася інформація, серійний номер. Далі важливо провести мікроскопічне дослідження, визначити характеристики паперу, фарби та перевірити наявність і розміщення засобів спеціального захисту в ультрафіолетових та інфрачервоних променях, провести порівняльне дослідження зі зразками відповідних документів, проаналізувати наявність ознак підроблення в документі.
Таким чином, в даній роботі були наведені основні способи підробки документів, що посвідчують особу та характерні ознаки за якими визначені підробки можна виявити, що можна використовувати в практичній діяльності.

Список використаних джерел
1) Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» : станом на 21 груд. 2019 р. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/5492-17. 
2) Варфоломеєва Т.В. Криміналістика. Академічний курс: підручник. К. Юрінком Інтер. 2011. 504с.
3) Білоус І.В. Особливості техніко-криміналістичного документів підроблених документів, що посвідчують особу / Криміналістичний вісник. 2016. №1(25). С. 167-174.
4) Патик Л.Л. Техніко-криміналістичне дослідження підробленого паспорта громадянина України : навчальний посібник / Л.Л. Патик. К. : Центр навч. л-ри, 2013. 142 с.
5) Пясковський В.В. Криміналістика: підручник. К. : "Центр учбової літератури", 2015. 544 с. 
6) Воробей О.В. Техніко-криміналістичне дослідження документів : навчально-методичний по¬сібник / Воробей О.В., Мельников І.М., Волошин О.Г. К. : Центр навч. л-ри, 2008. 304 с.

УДК 343.12							
Ковтун О.О.
   здобувач вищої освіти 2 курсу, групи ЗМКПРп-181, юридичного факультету 
Навчально-наукового інституту права і соціальних технологій 
Національного університету «Чернігівська політехніка»,
м. Чернігів

Науковий керівник: к.ю.н., доцент, доцент кафедри теорії та історії 
держави і права, конституційного права Берднік І.В.

ВІДМЕЖУВАННЯ ВТРУЧАННЯ В ДІЯЛЬНІСТЬ ЗАХИСНИКА ЧИ ПРЕДСТАВНИКА ОСОБИ (СТ. 397 КК УКРАЇНИ) ВІД ПОГРОЗИ АБО НАСИЛЬСТВА ЩОДО ЗАХИСНИКА ЧИ ПРЕДСТАВНИКА ОСОБИ (СТ. 398 КК УКРАЇНИ)

З метою дослідження злочину, передбаченого ст. 397 КК, з’ясування його ознак і правильної кваліфікації необхідно провести чітке його відмежування від суміжного злочину, передбаченого ст. 398 КК. Найбільш прийнятим є послідовне їх відмежування за окремими елементами об’єкта й об’єктивної сторони, суб’єкта й суб’єктивної сторони, та за ознаками кожного з цих елементів. 
Відмежування за об’єктом цих злочинів. Різницю у порівнюваних злочинах слід проводити, насамперед, за основним об’єктом посягання, якщо при втручанні в діяльність захисника чи представника особи ним є суспільні відносини, що забезпечують умови з охорони регламентованої законами та іншими нормативно-правовими актами правомірної діяльності захисника чи представника особи, пов’язаної з наданням правової допомоги або встановлених законом гарантій їх діяльності та професійної таємниці від вчинення цьому у будь-якій формі перешкод [1, с. 57], то при погрозі або насильстві щодо захисника чи представника особи основним безпосереднім об’єктом є суспільні відносини, що забезпечують умови з охорони регламентованої законами та іншими нормативно-правовими актами правомірної діяльності захисника чи представника особи, пов’язаної з наданням правової допомоги від погроз їм, а також їх близьким родичам вбивством, насильством або знищенням чи пошкодженням майна, або умисного заподіяння їм легких або середньої тяжкості, або тяжких тілесних ушкоджень [2, с. 134-135]. 
Стосовно додаткових безпосередніх об’єктів цих злочинів, то тут відмінностей немає – ними є суспільні відносини, що забезпечують умови з охорони конституційних прав, свобод і законних інтересів людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб за виключенням відносин власності життя і здоров’я [2, с. 59]. 
Відмежування злочинів за об’єктивною стороною. Об’єктивна сторона злочину елемент, як правило, що найбільш повно відображений у диспозиції ст. 397 КК. Тому розмежування злочинів за ознаками цієї сторони на перший погляд може видатися не дуже складним. Проте, насправді помилок при застосуванні закону тут, як правило, більше всього. Так, для ч. 1 ст. 397 КК характерні такі ознаки об’єктивної сторони злочину: 1) об’єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1. ст. 397 КК України у формі вчинення в будь-якій формі перешкод до здійснення правомірної діяльності захисника чи представника особи по наданню правової допомоги характеризується дією або бездіяльністю та часом вчинення злочину; 2) об’єктивна сторона вчинення злочину передбаченого ч. 1 ст. 397 КК у другій формі прояву цього злочину (порушення встановлених законом гарантій діяльності захисника чи представника особи), а також у третій формі його прояву (порушення встановлених законом гарантій професійної таємниці захисника чи 176 представника особи) характеризується дією чи бездіяльністю. За ч. 1 ст. 397 КК цей злочин відноситься до так званих діянь з формальним складом. 
Для ч. 1 ст. 398 КК об’єктивна сторона злочину полягає у вчиненні суспільно небезпечних дій і може проявлятися в погрозі вбивством, насильством або знищенням чи пошкодженням майна вказаних потерпілих [3, с. 911]. За описанням об’єктивної сторони цей злочин за ч. 1 ст. 398 КК відносяться до так званих діянь з формальним складом. 
За ч. 2 ст. 397 КК об’єктивна сторона цього злочину характеризується як дією так і бездіяльністю стосовно тих же форм, що й ч. 1 цієї статті, а також – часом вчинення цього злочину, але службовою особою з використанням свого службового становища. Також за цією частиною цей злочин відноситься до злочинів з так званим формальним складом. Натомість за ч. 2 ст. 398 КК об’єктивна сторона злочину, як дією так і бездіяльністю; наслідками – легкими, середньої тяжкості тілесних ушкоджень; необхідним причинним зв’язком між діяннями і наслідками, що настали. Цей злочин (за ч. 1 ст. 398 КК) відноситься до так званих злочинів з «матеріальним складом». Крім того стаття 398 КК має ще й частину третю. Так, злочин, передбачений ч. 3 ст. 398 КК може бути вчинений як дією, так і бездіяльністю (заподіяння тяжкого тілесного ушкодження). Крім того, за цією частиною для об’єктивної сторони цього злочину обов’язковими ознаками злочину є наслідки (смерть потерпілого) та необхідний причинний зв'язок між діями та наслідками, що настали. Цей злочин за ч. 3 ст. 398 КК відноситься до так званих злочинів з «матеріальним складом». 
Отже, аналіз об’єктивної сторони злочинів, передбачених ст.ст. 397 та 398 КК свідчить, що ці злочини мають істотні відмінності за об’єктивною стороною. Так, якщо об’єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 397 КК характеризується такими обов’язковими ознаками, як: 1) дія; 2) бездіяльність; 3) час вчинення злочину і злочин відноситься до так званих діянь з «формальним складом», то злочин, передбачений ст. 398 КК має такі обов’язкові ознаки об’єктивної сторони, як: 1) дії (ч. 1 ст. 398 КК злочин відноситься до так званих злочинів з «формальним складом»). Стосовно ч. 2 і 3 ст. 398 КК обов’язковими ознаками об’єктивної сторони цього злочину є: дії, бездіяльність, наслідки і необхідний причинний зв'язок між діяннями і наслідками, що настали. 
Відмежування за суб’єктами злочину. Для злочину, передбаченого ч. 1 ст. 397 КК (у першій формі його прояву) суб’єктом злочину може бути фізична, осудна, приватна, неслужбова особа (громадянин України, особа без громадянства, громадянин іноземної держави), яка до моменту вчинення злочину досягла 16-річного віку [4, с. 65]. Натомість суб’єктом злочину у його другій та третій формах може бути як службова особа, яка не використовує своє службове становище стосовно захисника чи представника у своїй справі, куди мають залучатись такі особи, а порушує такі гарантії, розглядаючи інші справи, де ці особи не беруть участі у справі [4, с. 71]. Згідно ч. 2 ст. 397 КК суб’єктом цього злочину може бути лише службова особа, яка при втручанні у правомірну діяльність захисника чи представника особи, в тому числі, і порушувала встановлені гарантії їх діяльності та професійної таємниці, використовувала своє службове становище [4, с. 83-84]. Суб’єктом же злочину, передбаченого ч. 1 ст. 398 КК, а також умисного заподіяння потерпілому легких тілесних ушкоджень (ч. 2 ст. 398 КК) може бути фізична осудна особа, яка досягла 16-річного віку, а суб’єктом заподіяння умисного середньої тяжкості (ч. 2 ст. 398 КК) і тяжкого тілесного ушкодження (ч. 3 ст. 398 КК) – фізична осудна особа, яка досягла 14- річного віку [5, с. 1145]. 
Відмежування злочинів за суб’єктивною стороною. Суб’єктивна сторона злочину є відображенням у свідомості суб’єкта об’єктивних ознак вчиненого і характеризує ставлення до них суб’єкта [6, с. 131]. Вивчення матеріалів досудового слідства і судової практики свідчить про те, що значна кількість помилок при кваліфікації злочинів допускається або через неправильне розуміння суб’єктивних ознак цих складів, або з причини неглибокого їх з’ясування. Аналіз суб’єктивної сторони складів злочину, передбачених ст. 397 КК характеризується виною у формі умислу. Умисел для цього злочину може бути лише прямий; мотив і мета цього злочину можливі різноманітні і не впливає на кваліфікацію цього злочину. 

Список використаних джерел
1.	Мороз А. О. Безпосередній об’єкт злочину, передбаченого ст. 397 КК України. Юридична наука. 2014. № 12. С. 61-82. 
2.	Мороз А. О. Відмежування злочину втручання в діяльність захисника чи представника особи від суміжних злочинів, передбачених статтями 398 та 399 КК України. Юридична наука. 2015. № 10. С. 133-140.
3.	Кримінальне право України. Загальна частина: підруч. для юрид. вузів і фак. / М. І. Бажанов, Ю. В. Баулін, В. І. Борисов та ін.; за ред. професорів М. І. Бажанова, В. В. Сташиса, В. Я. Тація. Харків: 1997. С. 77-90.
4.	Мороз А. О. Здійснення правомірної діяльності захисника чи представника особи по наданню правової допомоги. Освіта і наука в Україні: шляхи розвитку та напрямки взаємодії: матеріали ІІІ Всеукраїнської науково-практичної конференції «Освіта і наука в Україні: шляхи розвитку та напрямки 209 взаємодії». Київ: НП «ЦНТ», 2016. С. 55-60.
5.	Науково-практичний коментар Кримінального кодексу України: за ред. М. І. Мельника, М. І. Хавронюка. 9-те вид. переробл. та допов. Київ : Юридична думка, 2012. С. 1142-1146.
6.	Пудовкин Ю. Е. Учение об основах уголовного права: Лекции. Москва: Юрлитинформ, 2012. 240 с.

УДК 343.98
Лозицька Я.А.
здобувач вищої освіти 4 курсу, групи ППР-161, юридичного факультету
Начально-наукового інституту права і соціальних технологій
Національного університету «Чернігівська політехніка»,
м. Чернігів

Науковий керівник: ст. викладач кафедри кримінального права та правосуддя І.П. Осипенко 

ЕЛЕКТРОННІ ДОКУМЕНТИ ЯК ОБ’ЄКТИ КРИМІНАЛІСТИЧНОГО ДОСЛІДЖЕННЯ
З впровадженням новітніх інформаційних, цифрових технологій стали доступними нові можливості, які досить часто використовуються незаконно. Розвиток таких суспільних відносин сприяє їх подальшому законодавчому врегулюванню спрямованому у тому числі і на запобігання, виявлення та розкриття злочинів. Важливим кроком для правозастосовної діяльності став Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 р., який ввів поняття «електронні докази». Незважаючи на те, що зазначені зміни торкнулися процесуального законодавства, Кримінальний процесуальний кодекс не містить поняття «електронні докази», хоча проаналізувавши ст. 99 також стає очевидним, що у кримінальному судочинстві доказами є документи, зокрема електронні документи, які варто вважати також відносно новим об’єктом техніко-криміналістичної експертизи документів.
Дослідженням даного питання займалися так науковці як Вершинін А.П., Вєхов В.Б., Гонгало С.Й., Гаєнко В.І., Кукарнікова Т.Е., Рева Т.М. та інші.
Відповідно до Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ – це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов’язкові реквізити документа. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною [2].
Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов’язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Електронна копія електронного документа засвідчується у порядку, встановленому законом. Копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством.
Важливим реквізитом електронного документа є електронний підпис, який використовується для ідентифікації автора такого документа. Відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги», електронний підпис – це електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов’язуються і використовуються ним як підпис. Електронний підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа [2;3].
Електронний підпис здійснюється не на папері, тобто людина не використовує свої індивідуальні рухові навички, тому такий підпис не може бути прирівняний до власноручного підпису особи. Таким чином ідентифікувати особу, за електронним підписом майже неможливо, оскільки він застосовується певною особою лише за наявності у неї повноважень на використання цього підпису за допомогою різних технічних, правових способів [5, с.233; 6, с.57]. 
Усі електронні документи, як правило, існують в електронному документообігу (обіг електронних документів) – сукупність процесів створення, оброблення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, використання та знищення електронних документів, які виконуються із застосуванням перевірки цілісності та у разі необхідності з підтвердженням факту одержання таких документів [2].
У криміналістиці традиційні (паперові) документи досліджуються як речові або як письмові джерела інформації з метою встановлення наявних змін у документі: яким способом, ким, коли, якими знаряддями вони внесені [4, с.33]. Щодо електронного документа криміналістика також розглядає його технічні та юридичні властивості. Технічні властивості електронного документа полягають у тому, що під час його створення та зберігання є машинною інформацією, тобто інформацією, сформованою в обчислювальному середовищі та зафіксованою на фізичному носії у формі, доступній для сприйняття комп’ютером і придатній для передання телекомунікаційними мережами. Під юридичними властивостями електронного документа розуміють законодавчо встановлений засіб створення, передання та зберігання юридично значущої інформації.
Технічні та юридичні властивості електронного документа обумовлюють особливі умови, за яких може здійснюватись його підроблення. Для цього необхідно забезпечити доступ до електронного документообігу, який захищений системою кодів і паролів доступу, вивчити порядок його функціонування; також потрібно незаконно отримати особистий ключ.
Ознаками підроблення електронних документів будуть невідповідності змісту електронних документів фактичним даним, подіям минулого й змісту інших паперових та електронних документів.
Огляд електронних документів полягає у вилученні та описанні носія інформації для подальшої експертизи. Огляд паперових копій електронного документа й роздруківок інших комп’ютерних даних проводиться за загальними правилами огляду паперових документів. Електронні документи, електронні підписи, електронний документообіг досліджуються за допомогою експертизи комп’ютерної техніки та спеціальних програм [5, с.234–236].
Отже, електронні документи є досить широко застосовуються у сучасному суспільстві, стають об’єктом злочинного посягання і відповідно об’єктом криміналістичного дослідження. При дослідженні електронних документів застосовуються правила дослідження звичайних паперових документів, також враховуються технічні та юридичні властивості електронного документа. Але загалом дослідження проводиться за допомогою спеціального технічного обладнання та програм, які є невід’ємними засобами при проведенні техніко-криміналістичної експертизи електронних документів.
Список використаних джерел
1. Кримінальний процесуальний кодекс України від 13.04.2012 р. № 4651-VI URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/4651-17
2. Про електронні документи та електронний документообіг: Закон України від 22.05.2003 р. № 851-IV URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/851-15
3. Про електронні довірчі послуги: Закон України від 05.10.2017 р. № 2155-VIII URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/2155-19
4. Гонгало С.Й. Електронні документи як об’єкт судової техніко-криміналістичної експертизи та їх класифікація / С.Й. Гонгало // Адвокат. Наука і практика. – 2013. – № 1(148). – С. 33 – 36
5. Криміналістика : підручник : у 2 т. Т. 1 / [А. Ф. Волобуєв, М. В. Даньшин, А. В. Іщенко та ін.] ; за заг. ред. А. Ф. Волобуєва, Р. Л. Степанюка, В. О. Малярової ; МВС України, Харків. нац. ун-т внутр. справ. – Харків, 2018. – 384 с.
6. Рева Т.М. Електронні документи як об’єкт судової економічної експертизи / Т.М. Рева // Криміналістичний вісник. – 2019. – № 2(32). – С. 53 – 59.

УДК 343.9								
 Нагорна І.В.
  здобувач вищої освіти 2 курсу, групи ЗМКПРп-181, юридичного факультету 
Навчально-наукового інституту права і соціальних технологій Національного університету «Чернігівська політехніка»,
м. Чернігів

Науковий керівник: к.ю.н., доцент, професор 
    кафедри кримінального права та правосуддя Головко М.Б.

ЩОДО ПРИНЦИПІВ КРИМІНАЛІЗАЦІЇ СТВОРЕННЯ ЗЛОЧИННОЇ ОРГАНІЗАЦІЇ

Питання криміналізації суспільно небезпечних діянь, вирішення яких має велике значення для кримінального права, протягом останніх десятиріч є предметом дослідження багатьох науковців. Окремі питання з цього приводу й зараз належать до складу дискусійних, з огляду на різні наукові підходи. 
У вітчизняному кримінальному законодавстві криміналізація бандитизму як певної злочинної організації вперше відбулася у 1918 році й була пов’язана з боротьбою радянської влади з посяганнями на неї з боку як озброєних груп політичної спрямованості (озброєних формувань під керівництвом Махна, Петлюри тощо), так й злочинних угруповань загальнокримінального характеру, що діяли на постійній основі з метою вчинення озброєних нападів на підприємства, установи, організації або окремих осіб. 
У подальшому бандитизм втратив політичну спрямованість й трансформувався в особливо небезпечний злочин загальнокримінального характеру, що створює загрозу як громадській безпеці в цілому, так і життю, здоров’ю, власності та іншим об’єктам кримінально-правової охорони. 
Криміналізація суспільно небезпечних діянь має бути здійснена з дотриманням основних її принципів, опрацьованих теорією кримінального права. 
Кримінально-правові системні принципи криміналізації складають правила, визначені внутрішніми закономірностями самої системи чинного кримінального законодавства, а також ті обмеження, які ця система покладає на включення в неї певних елементів [1, с. 235]. 
Наука кримінального права до системно-правових принципів криміналізації відносить принципи: а) відсутності прогалин у законі й ненадмірності заборони; б) визначеності й єдності термінології; в) повноти складу. 
Принцип відсутності прогалин у законі й ненадмірності заборони означає, що при розгляді відповідності йому діяння, яке криміналізується, необхідно вирішити питання про вплив запропонованої новели на змістовну повноту системи: чи не створює вона нормативної прогалина або, навпаки, надмірності в системі чинного кримінального законодавства. 
Криміналізація дій щодо створення злочинної організації як такої, що створена з метою вчинення тяжкого чи особливо тяжкого злочину за своєю юридичною природою створювати прогалину в системі кримінально-правових норм не може. 
Така норма в сучасних умовах соціально-економічного розвитку України також не є зайвою, оскільки сутність цих дій полягає в посяганні на громадську безпеку за допомогою загальнонебезпечного соціального джерела заподіяння шкоди. Криміналізація посягання шляхом встановлення відповідальності за окремі злочини – організовані вбивства, розбої, грабежі, вимагання тощо – не відбиває суспільної небезпечності дій щодо створення злочинної організації, а тому їх криміналізація в окремій статті КК України не є зайвою.
Принцип визначеності і єдності термінології полягає в тому, що криміналізація суспільно небезпечних діянь повинна здійснюватися за допомогою визначених у законі термінів, єдиних для Загальної й Особливої частин чинного законодавства. Якщо властивості криміналізованого діяння й умови настання відповідальності за нього не можуть бути вираженими за допомогою звичної для кримінального законодавства термінології і потребують застосування нових понять, то останні мають бути визначеними в самому законі.
Принцип повноти складу свідчить, що криміналізація діяння припускає конкретність і визначеність кримінально-правової норми, яка встановлює караність саме цього діяння, тобто в законі необхідна вказівка на всі ознаки даної дії чи бездіяльності, необхідні для конструювання конкретного складу злочину [2, с. 242]. 
Склад створення злочинної організації в теорії кримінального права в його першій частині традиційно розглядається як усічений, оскільки моментом закінчення злочину в окремих його формах є саме створення злочинної організації або участь у ній. Таке становище викликане особливою небезпечністю цього злочину та специфікою посягання на громадську безпеку як його об'єкт. Оскільки сам факт існування загальнонебезпечного соціального джерела заподіяння шкоди являє собою посягання на громадську безпеку, то така конструкція складу злочину вбачається цілком прийнятною.
Принцип відповідності санкції та економії репресії означає, що суворість покарання за вчинений злочин має відповідати тяжкості вини, а каральні елементи покарання повинні обмежуватися дійсною суспільною потребою. Створення злочинної організації з метою вчинення тяжкого чи особливо тяжкого злочину, а також керівництво такою організацією або участь у ній, або участь у злочинах, вчинюваних такою організацією, а також організація, керівництво чи сприяння зустрічі (сходці) представників злочинних організацій або організованих груп для розроблення планів і умов спільного вчинення злочинів, матеріального забезпечення злочинної діяльності чи координації дій об'єднань злочинних організацій або організованих груп являють собою особливо тяжкий злочин, що посягає на громадську безпеку, а також заподіює шкоду або створює реальну загрозу її заподіяння іншим об’єктам кримінально-правової охорони – життю, здоров’ю, власності тощо. Особлива суспільна небезпечність такого діяння не дає можливості протидіяти йому за допомогою інших заходів, що не є заходами кримінально-правового впливу. Тому досить суворі санкції, що встановлені за вчинення цього злочину, на мою думку, повною мірою відповідають принципу відповідності санкції та економії репресії.
Таким чином, проведений аналіз дозволяє зробити наступні висновки:
1.	Соціальна обумовленість кримінально-правової заборони дій, передбачених ч.1 ст. 255 КК України, полягає в необхідності використання засобів кримінально-правового характеру при протидії загальнонебезпечному соціальному джерелу заподіяння шкоди – злочинній діяльності організованих злочинних формувань.
2.	Криміналізація дій щодо створення злочинної організації з метою вчинення тяжкого чи особливо тяжкого злочину, а також керівництво такою організацією або участь у ній, або участь у злочинах, вчинюваних такою організацією, а також організація, керівництво чи сприяння зустрічі (сходці) представників злочинних організацій або організованих груп для розроблення планів і умов спільного вчинення злочинів, матеріального забезпечення злочинної діяльності чи координації дій об'єднань злочинних організацій або організованих груп здійснена таким чином, що вона в цілому відповідає виробленим наукою кримінального права принципам криміналізації суспільно небезпечних діянь.

Список використаних джерел
1.	Гуторова Н.О. Кримінально-правова охорона державних фінансів України: монографія. Харків: Вид-во Нац. ун-ту внутр. справ, 2001. 384 с.
2.	Галимов И.Г., Сундуров Ф.Р. Организованная преступность: тенденции, проблемы, решения. Казань: Изд-во ун-та, 1998. 432 с.

УДК 343.21:341.4

Нестеренко Ю.В.,
  здобувач вищої освіти 2 курсу, групи ЗМКПРп-181, юридичного факультету 
Навчально-наукового інституту права і соціальних технологій Національного університету «Чернігівська політехніка»,
м. Чернігів

Науковий керівник: д.ю.н., професор кафедри трудового права, адміністративного права та процесу Пузирний В.Ф.

КРИМІНАЛЬНО-ПРАВОВА ПОМИЛКА В ЗАКОНОДАВСТВІ 
КРАЇН ЄВРОПЕЙСЬКОГО СОЮЗУ
Переважна більшість кримінальних кодексів (далі - КК) країн ЄС містять у собі норми щодо помилки. При розробці норм про помилку в українському законодавстві, на наш погляд, треба широко використовувати досвід закордонного кримінального права.
Дотримуючись історичної традиції більшість чинних кримінальних кодексів держав ЄС, що відносяться до романо-германської правової сім’ї, містять норми, що стосуються помилки. Як і раніше, в регламентації відповідних положень у кримінальних законах цих країн вбачаються певні відмінності та специфічні положення. Однак треба зазначити, що в багатьох окремих кримінальних законах держав романо-германської правової сім’ї не містяться норми, що регламентують помилку. Це, наприклад, кримінальні кодекси Бельгії та Данії.
Аналіз сучасного європейського кримінального законодавства в аналізованій частині свідчить про те, що норми про помилки поміщені законодавцями в різних розділахкримінальних кодексів держав ЄС. 
Зокрема, у КК Німеччини в першому розділі другого розділу сформульовані положення, що визначають принципи караності; в КК Іспанії – у розділі, присвяченому злочину; в КК Австрії, Болгарії – у розділі, що формує загальні положення (принципи, поняття злочину, вини та її форм, обставин, що виключають вину: необхідна оборона, крайня необхідність; співучасть, замах на злочин та ін.); у КК Швейцарії – у розділі про вину; у КК Франції –у розділах, які передбачають обставини, що виключають відповідальність або звільняють від неї, а також регулюють пом’якшення покарання та звільнення від нього. Аналогічно вчинили й законодавці Польщі. У КК Швеції про помилку йдеться в главі, яка встановлює загальні підстави звільнення від кримінальної відповідальності. У кримінальному праві Голландії помилка відноситься до некодифікованих видів вибачення і виправдання [1, с. 58]. 
Кримінальні кодекси Польщі, Франції, Швеції, містять положення про помилку в розділах, які передбачають обставини, що виключають відповідальність або звільняють від неї, а також регулюють пом’якшення покарання і звільнення від нього [2, с. 149]. Так, наприклад, глава II Кримінального кодексу Франції «Про підстави звільнення від відповідальності або пом'якшення відповідальності» містить ст. 122-3, яка регламентує положення, що стосується юридичної помилки. Відповідно до закону не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка може довести, що вона в результаті помилки в праві, уникнути якої було неможливо, вважала, що може зробити цю дію законно. Що стосується фактичної помилки, то відповідні положення в КК Франції відсутні [3, с. 74].
З огляду на вищевикладене можна зробити висновок про те, що в сучасному кримінальному законодавстві України відсутні окремі кримінально-правові норми, що регулюють питання кримінальної відповідальності особи за вчинене діяння при фактичній або юридичній помилці. На наш погляд, регламентація цього питання на законодавчому рівні дозволила б виключити спірні проблеми, пов’язані з визначенням помилки і її впливом на форму вини, кримінальну відповідальність та кваліфікацію злочинів.
Список використаних джерел
1.	Кузьмін Е. Е.Кримінальне право зарубіжних країн: навч.-метод. посіб. / передмова Є. Л. Стрельцова. Одеса: Гельветика, 2018. 96 с. 
2.	Козочкин И.Д. Уголовное право зарубежных государств. Общая часть: учебное пособие / под ред. и с предисл. И. Д. Козочкина. Москва: Омега-Л, Институт международного права и экономики им. А. С. Грибоедова, 2003. 576 с.
3.	Новый Уголовный кодекс Франции / науч. ред.: Кузнецова Н. Ф., Побегайло Э. Ф.; пер.: Гарф М. В., Крылова Н. Е., Щорс М. Ф. Москва: Юрид. колледж МГУ, 1993. 212 c.

УДК 343.12:347.965
Откидач Л.М.,
  здобувач вищої освіти 2 курсу, групи ЗМКПРп-181, юридичного факультету 
Навчально-наукового інституту права і соціальних технологій Національного університету «Чернігівська політехніка»,
м. Чернігів

Науковий керівник: к.ю.н., доцент кафедри 
кримінального права та правосуддя Сенченко Н.М.

РЕАЛІЗАЦІЯ КОНФІДЕНЦІЙНОГО СПІЛКУВАННЯ АДВОКАТА ІЗ ПІДОЗРЮВАНИМ (ОБВИНУВАЧЕНИМ) У КРИМІНАЛЬНОМУ ПРОВАДЖЕННІ

В Конституції України проголошено право особи на професійну правничу допомогу [1], що включає в себе не лише надання правової інформації, консультацій і роз’яснень з правових питань, здійснення представництва інтересів осіб чи складання документів процесуального характеру, але і захист від підозри (обвинувачення). Ключова роль щодо забезпечення відповідним особам захисту відводиться адвокатам, адже сама вони мають належний, професійний рівень підготовки.
 Положення Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» [2] та кримінального процесуального законодавства спрямовані на забезпечення гарантій незалежності адвокатської діяльності у кримінальному провадженні. Потреба у законодавчому закріпленні гарантій зумовлена специфікою адвокатської діяльності, що полягає в здійсненні захисту підозрюваного (обвинуваченого, підсудного). В практичній діяльності часто складається ситуація, коли недобросовісні представники правоохоронних органів, які наділені значним обсягом прав, окремі посадові та службові особи, всупереч норм закону, намагаються обмежити повноваження адвоката чи спровокувати їх на незаконні дії.
Важливість завдань, покладених на адвоката [2], сприяє створенню міцної системи захисту прав адвокатів і гарантій їх діяльності, яка повинна включати в себе життєздатні механізми для попередження, виявлення, реагування, усунення, оприлюднення та засудження порушень прав адвокатів і гарантій адвокатської діяльності. Засадничі гарантії адвокатської діяльності визначені на міжнародному рівні в Основних положеннях ООН про роль адвоката, прийнятих VIII Конгресом ООН по запобіганню злочинам у серпні 1990 року. У свою чергу уряди відповідно до вищезазначених положень мають забезпечити адвокатам: а) можливість здійснювати їх професійні обов’язки без залякування, перешкод, завдання турботи й недоречного втручання; б) можливість вільно пересуватися і консультувати клієнта у своїй країні та за кордоном; в) виключення можливості піддавати покаранню або погрожувати його застосуванням та можливості обвинувачення, адміністративних, економічних та інших санкцій за дії, здійснювані відповідно до визнаних професійних обов’язків, стандартів та етичних норм [3].
Конфіденційність спілкування захисника із підозрюваним (обвинуваченим) є обов’язковою умовою ефективності захисту, яка набула значення стандарту в практиці Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні «С. проти Швейцарії» Європейський суд з прав людини вказав, що «право обвинуваченого зноситися зі своїм адвокатом поза меж чутності третьої особи являє собою одну з головних вимог справедливого судового процесу в демократичному суспільстві і випливає з положень п. З ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод [6]. Якщо адвокат не має можливості зв’язатися зі своїм клієнтом і отримати від нього конфіденційні інструкції, не підлягаючи такому нагляду, то його допомога значною мірою втрачає свою корисність, у той час як Конвенція покликана гарантувати право, яке мас практичний і дійовий характер».
Варто погодитись із думкою про те, що без збереження абсолютної таємниці наради, коли захисник може відверто вислуховувати і відверто висловлюватися, коли захисник упевнений, що те, про що він сьогодні спілкується зі своїм підзахисним, не стане завтра надбанням гласності, - немає того щирого глибокого захисту, який є необхідним елементом змагального процесу. Право конфіденційності зустрічей адвоката зі своїм підзахисним має бути забезпечене повністю, без будь яких виключень [5, с. 188].
Проте, дещо інші підходи до цього питання в законодавстві зарубіжних країн. Так, наприклад, у Нідерландах право захисника на конфіденційне спілкування може бути обмежено за умови, якщо наявні серйозні підозріння, що контакти між обвинуваченим і адвокатом використовуються для перешкоджання розслідуванню. За законодавством Швейцарії захисник має право безперешкодного спілкування з підзахисним, який знаходиться в пенітенціарній установі. Однак, при зловживанні цим правом керівник такої установи за згодою компетентного органу може заборонити безперешкодне спілкування з підзахисним [6, с. 36].
Згідно із положеннями ст.73 КПК Польщі тимчасово заарештований вправі мати побачення зі своїм захисником наодинці, а також право листування з адвокатом. Прокурор уповноважений у виняткових випадках визначити, щоб при зустрічах адвоката з підозрюваним була присутня інша особа, а також контролювалося листування з ним. Таке право прокурора обмежується терміном до 14 діб від дня тимчасового арешту особи [7].
В Україні порядок та умови реалізації захисником права на конфіденційне спілкування з підзахисним регламентоване розділом VII Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.03.2013 № 460/5, де встановлено, що адміністрація СІЗО повинна забезпечити умови для проведення побачень, у тому числі такі, які виключають при побаченні із захисником можливість третіх осіб мати доступ до інформації, що надасться в процесі побачення. При цьому побачення проводяться в умовах, що дозволяють адміністрації СІЗО бачити ув’язненого або засудженого і захисника, але не чути [8].
Візуальний контроль являє собою спостереження за об’єктами та діями осіб, що перевіряються за допомогою зору та оптичних приладів з метою забезпечення законності при проведенні такої зустрічі. У той же час відсутність нормативно закріпленого порядку, за якого забезпечується візуальний контроль уповноваженої особи за зустрічами між захисником та підозрюваним (обвинуваченим), а також відсутність спеціальних приміщень, які могли б забезпечити такий контроль в умовах, що виключають можливість прослуховування чи підслуховування, можуть призвести до порушення гарантій адвокатської таємниці. У цьому контексті особливо важливу роль відіграють закріплені положення про те, що такі зустрічі можуть відбуватися під візуальним контролем уповноваженої службової особи, але в умовах, що виключають можливість прослуховування чи підслуховування.
Право на конфіденційність спілкування захищене національним законодавством, зокрема положеннями ч. 3 ст.42 КПК України [9], п.3 ст. 23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», відповідно до якого «заборонено втручатися в приватне спілкування адвоката з клієнтом» [2]. Закріплення заборони на прослуховування та підслуховування розмов захисника із підозрюваним, обвинуваченим відповідає тим сталим підходам до проблеми забезпечення права на захист як складової права на справедливий суд, що склалися в прецедентній практиці Європейського суду з прав людини.
Таким чином, гарантії адвокатської діяльності закріплені на законодавчому рівні, що у свою чергу, визначає їх обов’язковість та непорушність. Проте на сьогодні відсутні механізми практичної реалізації цих гарантій. У зв’язку з цим, досить часто порушується право на конфіденційність спілкування захисника з підозрюваним (обвинуваченим), без законних на те підстав. Тому доцільним буде визначити перелік умов, за яких таке право може бути обмежене та закріпити їх у відповідних нормативно-правових актах, спираючись при цьому на досвід зарубіжних країн.

Список використаних джерел
1. Конституція України: Закон України від 28.06.1996 р. №254к/96-ВР// URL: http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/254%D0%BA/96-%D0%B2%D1 %80
2. Про адвокатуру та адвокатську діяльність: Закон України від 05.07.2012 № 5076-VI Дата оновлення 05.01.2017. URL: http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/5076-17
3. Основні положення про роль адвокатів. Прийняті VIII конгресом ООН по запобіганню злочинам у серпні 1990 р // Бюлетень законодавства і юридичної практики України. К. : Юрінком. 2000. № 1.
4.	European Court of Human rights URL: http://hudoc.echr.coe.int/ sites/eng/pages/search. aspx?i=001-112021 # {«itemid»:[«001-112021»]}
5.	Винокуров О. В. Проблеми реалізації права захисника на конфіденційне побачення з підозрюваним. Національний юридичний журнал: теорія і практика. 2016. С. 187-190.
6.	Кримінальний кодекс Швейцарії / Вступ, ст. Ю Н.Волкова; науч ред., предисл., пер. з нім. А.В.Серебренніковой. 2-е вид. СПб .: Юридичний центр Прес, 2002. 348с.
7.	Kodeks postpowania kamego: ustawa z dnia 6 czerwca 1997 r. [Електронний ресурс] - Режим доступу: http://isap.sejm gov.pl/DetailsServlet?id=)f/DU 19970890555
8.	Правила внутрішнього розпорядку в слідчих ізоляторах Державної пенітенціарної служби України: наказ Міністерства юстиції України від 18 березня 2013 року № 460/5 // Офіційний веб-сайт Верховної Ради України URL:http://zakon 1 .rada.gov.ua/laws/show/z0445-13/page
9.	Кримінальний процесуальний кодекс України від 13.04.2012 № 4651-VI URL: http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/4651-17

УДК 351.74:341.645 
Плиско О.Р.
   здобувач вищої освіти 2 курсу, групи ЗМКПРп-181, юридичного факультету 
Навчально-наукового інституту права і соціальних технологій Національного університету «Чернігівська політехніка»,
м. Чернігів
Науковий керівник: к.ю.н., доцент, професор кафедри кримінального права та правосуддя М.Б.Головко

ОСОБЛИВОСТІ ЗАСТОСУВАННЯ ВОГНЕПАЛЬНОЇ ЗБРОЇ ПРАВООХОРОННИМИ ОРГАНАМИ: ОКРЕМІ АСПЕКТИ ПРАКТИКИ ЄВРОПЕЙСЬКОГО СУДУ З ПРАВ ЛЮДИНИ

Стаття 1 Конституції України проголошує Україну суверенною й незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою [1, с.3]. Саме тому гарантування і реалізація конституційних прав і свобод людини є основною вимогою для існування такої держави. При забезпеченні реалізації вказаних положень Конституції чільне місце відводиться правоохоронним органам України, на працівників яких покладено прямий обов’язок забезпечувати безпеку громадян і громадський порядок, виявляти, запобігати і припиняти кримінальні правопорушення. Для виконання цих завдань важливе значення має використання заходів спеціального призначення, до яких зокрема відноситься і вогнепальна зброя, що й обумовлює актуальність дослідження практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування сили (вогнепальної зброї) працівниками правоохоронних органів.
Перше найголовніше право людини, проголошене у статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - ЄКПЛ), - це право на життя. Фундаментальна природа даного права визначається тим фактом, що ст. 2 ЄКПЛ є однією з декількох статей Конвенції, які не можуть бути проігноровані під час війни або іншого надзвичайного стану [2].
Стаття 2 містить два основних елементи, які відображені в двох її пунктах: спільне зобов'язання щодо захисту права на життя «законом» (п. 1) та заборона на позбавлення життя, за винятком особливо обумовлених випадків (п. 2) [2].
Щоб поставити позбавлення життя в провину особі, що діяла від імені держави, необхідно на підставі наведених фактів довести, що таке позбавлення життя безсумнівно було результатом дій представників держави. Причому після того як встановлено, що позбавлення життя було результатом дій представника держави, основна увага акцентується на використанні сили, що призвела до загибелі людей, а також на питанні про те, як саме планувалася і контролювалася операція, яка призвела до використання сили. При цьому треба мати на увазі, що у випадках, коли використання зброї такими представниками держави, як співробітники поліції або військовослужбовці, спричинило або умисне вбивство, або непередбачену загибель людей, постає питання про мету, завдання та інтенсивність застосування сили. Ці питання випливають із зазначених у ст. 2 ЄКПЛ обставин, згідно з якими представники держави можуть застосовувати силу, здатну позбавити людину життя.
Оцінка того, наскільки «абсолютно необхідним» було застосування зброї, передбачає й оцінку мети цього застосування, тому під час з’ясування питання законності вчинених працівниками правоохоронних органів дій предметом дослідження має бути також встановлення супутніх обставин, включаючи як планування застосування зброї, так і здійснення відповідного контролю відповідними керівниками правоохоронних органів.
Відповідальність держави може також виникати в разі помилкового обстрілу територій її представниками, що призвело до загибелі цивільних осіб, оскільки ст. 2 ЄКПЛ вимагає дотримання запобіжних заходів при виборі засобів і методів проведення операцій по забезпеченню безпеки, щоб звести до мінімуму ризик випадкових втрат серед цивільного населення.
З огляду на тему дослідження, на окрему увагу, на мій погляд, заслуговують рішення прийняті ЄСПЛ у справах Giuliani and Gaggio v. Italy та Ramsahai and Others v. Netherlands [3; 4].
Так, 24 березня 2011 р. при розгляді справи Giuliani and Gaggio v. Italy, № 23458/02, у якій йшлося про розгін войовничо налаштованого зібрання осіб, Суд наголосив на необхідності розглядати події з точки зору співробітника сил правопорядку, що піддається нападу. З огляду на вкрай небезпечний для життя характер нападу на поліцейську машину, Суд дійшов висновку, що офіцер діяв з щирого переконання в появі загрози для його власного життя і фізичної недоторканності та для життя і фізичної недоторканності його колег. Таким чином, застосування ним сили (зброї), в результаті чого стосовно сина заявника спочатку був відкритий вогонь, а потім його збила поліцейська машина, було абсолютно необхідним [3].
Вимога розглядати події з точки зору співробітника сил правопорядку, що атакував, зіграло вирішальну роль і при розгляді 15 травня 2007 р. ЄСПЛ справи Ramsahai and Others v. Netherlands, № 52391/99, про позбавлення підозрюваного життя при спробі співробітника поліції піддати його арешту. Два співробітника поліції під час патрулювання помітили проїжджаючого на моторолері («скутері») чоловіка, схожого за описом на людину, яка, погрожуючи зброєю, забрала «Скутер» у його власника. Поліцейський пригальмував водія, але той потягнувся за пістолетом. Вихопивши табельну зброю, співробітники поліції наказали особі кинути пістолет, але той, не підкорившись, підняв зброю і направив його на одного із співробітників. Останній, вистріливши, вбив підозрюваного. Суд постановив, що застосування сили в даних обставинах не було невідповідним, підкресливши, що поліцейський, переконавшись в наявності реальної загрози його життю, стріляв тільки після того, як підозрюваний почав піднімати на нього заряджений пістолет [4].
Таким чином, Європейський суд з прав людини володіє безсумнівним авторитетом та є одним з найбільш яскравих зразків міжнародного правосуддя, рішення якого мають обов’язкову юридичну силу для країн, що підпадають під його юрисдикцію. Оскільки рішення ЄСПЛ зачіпають найбільш помітні й спірні моменти сучасного міжнародного права, а відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування       практики Європейського суду з прав людини», українські суди застосовують при розгляді справ положення ЄКПЛ та практику ЄСПЛ як джерело права [5], визначення Європейським судом з прав людини єдиної аргументованої позиції щодо окремих аспектів права на життя дозволить значно спростити розгляд справ, щодо застосування вогнепальної зброї працівниками правоохоронних органів.
Список використаних джерел
1.	Конституція України : офіц. текст. Київ : КМ, 2013. 96 с.
2.	Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод URL: https://www.echr.coe.int/Documents/Convention_UKR.pdf 
3.	Case of Giuliani and Gaggio v. Italy (application № 23458/02). Judgment, 24 March 2011. URL: https:// www.hudoc.echr.coe.int%2Fapp%2Fconversion%2Fpdf%2F%3Flibrary%3DECHR%26id%3D001-93948%26file-name%3D001-93948.pdf%26TID%3Dthkbhnilzk&usg=AFQjCNH0JfYlM17CblDmZI6sUIDofSSHWQ&sig2=ukoL WH3HYZRqJ4StSCZaVg&cad=rjt (дата звернення 22.03.2020).
4.	Ramsahai and Others v. the Netherlands (Application no. 52391/99) 15 May 2007. URL: https://policehumanrightsresources.org/ramsahai-and-others-v-the-netherlands-52391-99 (дата звернення 22.03.2020).
5.	Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини : Закон України від 23.02.2006 р. № 3477-IV. Дата оновлення: 02.12.2012. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/3477-15#Text
(дата звернення 22.03.2020).

УДК 343.1:343.163
Примєра В.В.
  здобувач вищої освіти 2 курсу, групи ЗМКПРп-181, юридичного факультету 
Навчально-наукового інституту права і соціальних технологій Національного університету «Чернігівська політехніка»,
м. Чернігів
Науковий керівник: к.ю.н., доцент кафедри 
кримінального права та правосуддя Сенченко Н.М.

ОКРЕМІ ПИТАННЯ ПРОЦЕСУАЛЬНИХ ПОВНОВАЖЕНЬ ПРОКУРОРА НА СТАДІЇ ДОСУДОВОГО РОЗСЛІДУВАННЯ У КРИМІНАЛЬНОМУ ПРОВАДЖЕННІ

Роль прокурора в кримінальному процесі є надзвичайно важливою, оскільки на нього покладено ряд процесуальних повноважень, що дають змогу досягти рівня дотримання прав й свобод учасників кримінального провадження. Не є виключенням й досудове розслідування, де прокурор посідає провідне місце, серед інших суб’єктів.
Актуальність дослідження в даній сфері пов’язано зі змінами законодавства й динамічним процесом діяльності прокурора на досудовому розслідуванні у кримінальному провадженні.
Метою даної роботи є розкриття деяких аспектів процесуальних повноважень прокурора на стадії досудового розслідування кримінальному провадженні.
Діяльності прокурора присвячена низка праць науковців та вчених, а саме: М. Бортун тлумачить процесуальне керівництво прокурора, як один із засобів взаємодії зі слідчим [1, с. 96]; М. С. Строгович процесуальну діяльність прокурора під час досудового розслідування вбачає в особливості методів та форм здійснення основної функції прокурора, а саме нагляду за дотриманням закону [2, с. 105]; І. В. Рогатюк дотримується позиції щодо стадії досудового розслідування, де прокурор в основному здійснює функцію нагляду за законністю, а реалізація функції обвинувачення відбувається лише в деяких моментах [3, с. 56].
Правове регулювання діяльності прокурора на стадіїї досудового розслідування здійснюється Конституцією України [4], Законом України «Про прокуратуру» [5], Кримінальним процесуальним кодексом України (надалі – КПК України) [6], та іншими правовими актами. 
Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України [4], діяльність прокурора на стадії досудового розслідування закріплена функцією щодо організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку.
Закон України «Про прокуратуру» [5] в п. 3 ч. 1 ст. 2 закріплює дещо відмінну від основого закону функцію, як нагляд за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство.
В ч. 2 ст. 36 КПК України визначені процесуальні повноваження прокурора на стадії досудового розслідування щодо здійснення нагляду за додержанням законів у формі процесуального керівництва.	З приводу даного законодавчого положення, вже доволі тривалий час існують дискусії науковців та вчених, актуальність яких не втрачено й в сьогоденні. Отже, можна виділити такі орієнтири:
1. Процесуальне керівництво несумісне з прокурорським наглядом;
2. Прокурорський нагляд – є функцією керівного складу прокуратури, а процесуальне керівництво – як основний вид діяльності;
3. Прокурорський нагляд й прокурорське процесуальне керівництво є окремими функціями;
4. Процесуальне керівництво є складовою прокурорського нагляду.
М. Руденко процесуальне керівництво прокурором під час проведення досудового розслідування описує самостійним напрямком прокурорської діяльності, що спрямоване на забезпечення швидкого, повного і неупередженого розслідування – дослідження всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення з метою надання зібраним доказам належної правової оцінки, що вказує на функціональний характер зазначеної прокурорської діяльності, але це не може вважатися формою реалізації прокурором наглядових повноважень [7]. 
М. Гошовський виокремлює два види прокурорського нагляду при здійсненні досудового розслідування, а саме: нагляд у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням (ч. 2 ст. 36 КПК) як основний вид нагляду; нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування (ч. 5, ч. 6 ст. 36 КПК) як вид контролю за його проведенням з боку керівників органів прокуратури [8, с. 72].
О. Толочко виділяє такі процесуальні напрямки прокурорської діяльності: процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, прокурорський нагляд за дотриманням законів органами досудового розслідування, організація проведення досудового кримінального провадження, підтримання державного обвинувачення [9, с. 141].
В. М. Юрчишин зазначає, що характеризуючи прокурорський нагляд у досудовому провадженні двома взаємопов’язаними аспектами – нагляд і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, законодавець припустився грубої методологічної помилки, оскільки визначив процесуальне керівництво формою нагляду, а не додатковою функцією [10, с. 26].
Отже, думка науковців зводиться до самостійності прокурорського процесуального керівництва, а тому існує необхідність чіткого розмежування функції нагляду й процесуального керівництва. Досліджуючи наукові праці, а також аналізуючи законодавство, можна виокремити те, що здійснюючи процесуальне керівництво, прокурор перш за все орієнтується на забезпечення й досягнення швидкого, повного, неупередженого розслідування кримінальної справи, саме завдяки закріпленим процесуальним повноваженням, що є дещо вужчим й окремою функцією, ніж функція нагляду.
В свою чергу, М. Д Мірковець вважає що процесуальними керівниками можуть бути лише керівники органів досудового розслідування, а тому пропонує термін «відомчий контроль» замінити на термін «процесуальне керівництво» з метою детальнішого розмежування цих двох головних суб’єктів досудового розслідування [11 , с. 155].
Не можемо в повній мірі погодитися із зазначеною думкою автора, адже роль як прокурора, так й керівника органу досудового розслідування є важливою для кримінального провадження й досудового розслідування зокрема. Чинний КПК України досить чітко розмежував їх повноваження, й визначив статус кожного з них. Проте, досліджуючи інші праці згаданого автора, не викликає заперечень думка про існуючі проблематичні сторони в діяльності цих двох суб’єктів.
Також можна говорити й про існуючі дискусії з приводу необхідності розмежування процесуальних повноважень прокурора (закріплених у законодавстві, зокрема КПК України) на функцію нагляду й функцію процесуального керівництва, в залежності від статусу прокурора й займаної посади (прокурор місцевої прокуратури, керівник органу прокуратури тощо).
Порушуючи проблематику керівника органу досудового розслідування, можна говорити про перевагу все ж таки виокремлення в окрему функцію процесуального керівництва досудовим розслідуванням прокурором. Діяльність керівника органу досудового розслідування має прямий зв’язок з діяльністю прокурора, адже ці два суб’єкти покликані забезпечити додержання законів під час досудового розслідування. 
Ю. А. Гришин зазначає, що деякі правники досить сильно спрощують керівну роль прокурора під час досудового розслідування, а також вважать що прокурорський нагляд не може бути сумісним з процесуальним керівництвом, а ні за призначенням, а ні за змістом, а ні за порядком й формою реалізації [12, с. 104].
В данному випадку позиція автора є відмінною від загальнопоширених дискусій розмежування функцій, а тому Ю. А. Гришин вважає недоцільним виділяти процесуальне керівництво в окрему функцію. Тобто, дотримуючись такої думки, можна говорити про існування адекватного відображення у законах фукції нагляду. При такій позиції, це характерезується доцільністю існування функції прокурорського нагляду саме без виділення в окрему функцію прокурорського процесуального керівництва, адже це є значно вужчим поняттям й може бути тільки підфункцією (спецфункцією) нагляду.
Таким чином, з огляду на аналіз законодавства й дослідження праць науковців, вважаємо, шо процесуальне керівництво є формою реалізації функції здіснення нагляду за додерженням законів органами досудового розслідування. Втілення у практику пропозиції науковців щодо розмежування функції нагляду й прокурорського процесуального керівництва на окремі функції - може призвезти до колізії у законодавстві й винекнення неузгодженості дій прокуратури як органу.
Нагляд прокурора є спрямуванням на своєчасне попередження, своєчасне виявлення і усунення порушень законів, забезпечення дотримання процессуального законодавства іншими учасниками кримінального провадження, забезпечення законності усього досудового розслідування. Процесуальне керівництво прокурором спрямоване на попередження, своєчасне виявлення й усунення порушень законів у досудовому розслідуванні, забезпечення повного, всебічного проведення досудового розслідування. 
	
Список використаних джерел
1. Бортун М. Взаємодія прокурора зі слідчим, слідчим суддею на стадії досудового розслідування. Вісник Національної академії прокуратури України. 2013. № 4. С. 95–99.
2. Строгович М.С. Уголовное преследование в Советском уголовном процессе. М.: АН СССР, 1951. 57 с.
3. Рогатюк І.В. Функція обвинувачення та її реалізація у кримінальному процесі : дис. к. ю. н: 12.00.09. К., 2004. –231 c.
4. Конституція України : офіц. текст. Київ : КМ, 2013. 96 с.
5. Про прокуратуру : Закон України від 14.10.2014 2475-VIII. Відомості верховної ради України. 2015. №2-3. Ст. 12
6. Кримінальний процесуальний кодекс України : Закон України від 13.04.2012 № 4651-VI. Відомості верховної ради України. 2013. № 9-10, № 11-12, № 13. Cт.88
7. Руденко М. Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням як нова функція прокуратури України: поняття, зміст і структура. Науковий часопис Національної академії прокуратури України. 2014. №1. C. 160–168.
8. Гошовський М. Роль прокурора на стадії досудового розслідування. Забезпечення процесуального керівництва розслідуванням. Слово національної школи суддів України. 2013. №4 (5). С. 71–74.
9. Толочко О. Гуманізація процесуального статусу прокурора в кримінальному провадженні. Юридичний вісник. 2014. №5. С. 140–145.
10. Юрчишин В. М. Прокурор як керівник досудового розслідування. Адвокат. 2012. № 7 (142). С. 26–30.
11. Мірковець Д. М. Інститут керівництва досудовим слідством за проектом КПК України. Проблеми реформування кримінально-процесуального та кримінального законодавства України : матеріали Міжнар. наук.-практ. конф., м. Харьків, 2011. Харьків, 2011. С. 152-156.
12. Гришин Ю. А. О статусе прокурора на стадии досудебного расследования в реформируемом уголовном процессе Актуалні проблеми реформування кримінально-процесуального законодавства й удосконалення діяльності судових і правоохоронний органів : матеріали Міжнар. наук.-практ. конф., м. Львів, 2012. Львів, 2012. С. 98-107.

УДК 343.132
Тіщенко М.Г.
   здобувач вищої освіти 2 курсу, групи ЗМКПРп-181, юридичного факультету 
 Навчально-наукового інституту права і соціальних технологій Національного університету «Чернігівська політехніка»,
м. Чернігів
Науковий керівник: к. н. з держ упр., доцент кафедри кримінального права та правосуддя Петрик О.Л.

ПРОЦЕСУАЛЬНА ДІЯЛЬНІСТЬ СЛІДЧОГО У КРИМІНАЛЬНОМУ ПРОВАДЖЕННІ

У юридичній науці і, зокрема у кримінально-процесуальному праві, проблему процесуальної діяльності прийнято відносити до фундаментальної. Актуальність проблеми пояснюється, насамперед, значенням і тією роллю, яку процесуальна діяльність відіграє у вирішенні завдань кримінального провадження. Розв'язання цієї проблеми є одним з важливих аспектів як для оцінки ефективності досудового слідства, так і діяльності його головного суб'єкта - слідчого.
Слідчий це службова особа органу Національної поліції України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої КПК України, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень. Під час проведення досудового розслідування слідчий самостійно приймає процесуальні рішення, крім випадків, коли законом передбачено винесення рішення слідчого судді, суду або згода прокурора чи погодження керівника органу досудового розслідування або якщо рішення про його проведення приймає виключно прокурор, і є відповідальним за законне та своєчасне виконання цих рішень [1, розділ VI].
Досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності [2, п.5 ч.1 ст.3].
Слідча діяльність - це окремий вид практичної юридичної діяльності, який заслуговує на особливу увагу з погляду його ролі та функціонального призначення у процесі здійснення правосуддя. Поряд з діяльністю судді, прокурора діяльність слідчого є невід’ємною частиною судочинства, завдяки якій у загальному плані відбувається процес втілення права, а з ним і втілення соціальної справедливості. Слідчу діяльність в аспекті кримінального процесу справді не можна розглядати відокремлено від діяльності суду або прокуратури, але видається цілком можливим виділити її характерні риси та особливості, які б на початковому етапі юридичного навчання допомогли скласти первинні особисті уявлення щодо цього напряму практичної діяльності юристів, визначитися на майбутнє у своїй професійній орієнтації. [3, ст.360]
Незалежно від відомчої належності, усі слідчі мають однакові процесуальні права та обов’язки, проводять розслідування в одному і тому самому процесуальному порядку
Так, слідчий уповноважений:
•	починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених КПК;
•	проводити слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, встановлених КПК;
•	доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам;
•	звертатися за погодженням із прокурором до слідчого судді з клопотаннями про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій;
•	повідомляти за погодженням із прокурором особі про підозру;
•	за результатами розслідування складати обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру та подавати їх прокурору на затвердження;
•	приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених КПК, у тому числі щодо закриття кримінального провадження за наявності підстав, передбачених статтею 284 КПК;
•	залучати захисника окрім обов'язкових підстав, в інших випадках, передбачених законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги.
•	здійснювати інші повноваження, передбачені КПК.
У кримінальному провадженні слідчий може також здійснювати управлінську діяльність, якщо він призначений керівником органу досудового розслідування старшим слідчої групи.
Порівняно з минулими роками навантаження на слідчих стрімко збільшилося, оскільки саме на них покладено організацію процесу виявлення осіб, які вчинили кримінальні правопорушення, визначення виду негласних слідчих (розшукових) дій, які необхідно виконати, та прийняття рішення про їх проведення працівниками оперативних підрозділів. Останні, на жаль, практично втратили свою самостійність в умовах теперішнього законодавства.
При цьому всі відомості про події, які містять ознаки кримінального правопорушення, повинні вноситися до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що може на сьогодні здійснити лише слідчий. Усі інші працівники поліції чекають його доручень, адже без таких доручень вони взагалі не мають права брати участь у кримінальному провадженні.
Найбільше навантаження, звісно, у слідчих районної ланки, а там їх найменша кількість. Присутність, наприклад, п’яти слідчих на один район (а в ряді випадків — і трьох) призводить до їх надмірного навантаження. Сьогодні проблемою для них є піти у відпустку. Якщо взяти середній показник, то один слідчий зараз проводить розслідування у 200—250 кримінальних провадженнях (наприклад, у 2011 році за рік розслідувалося 60 кримінальних справ), а в окремих регіонах рівень навантаження на одного слідчого становить від 300 до 350 кримінальних проваджень на рік. Тому слідчі по декілька діб без відпочинку проводять на роботі, навіть у вихідні дні, іноді й після цілодобового чергування. До того ж, вони працюють в умовах великого емоційного навантаження та в стресових ситуаціях. Майже щодня слідчий спілкується з людьми, які перебувають у стані горя й відчаю. При цьому нерідкими є конфліктні ситуації з обох сторін — як потерпілих, так і підозрюваних, їх родичів, адвокатів. Іноді в конфліктних ситуаціях учасники провадження звинувачують саме слідчого. Таким чином, слідчі стають безпосередніми свідками страшних життєвих трагедій, а саме від їх дій і вміння взаємодіяти зі всіма сторонами залежать долі людей.
У той же час майже половина слідчих — це молоді люди віком до 30 років, які ще не мають значного досвіду роботи та життєвого досвіду, і лише кожний п’ятий працює слідчим більше 3 років. При цьому слідчі-жінки складають майже половину особового складу.
Незалежно від відомчої належності всі слідчі мають під час розслідування у кримінальній справі однакові процесуальні права та обов'язки, проводять розслідування в одному і тому самому процесуальному порядку.
Слідчий зобов'язаний у кожному випадку виявлення ознак злочину порушити справу, внести її до Єдиного реєстру досудових розслідувань та прийняти її до свого провадження, провести об'єктивне розслідування та вжити заходів до розкриття злочину, встановлення об'єктивної істини, захисту прав та законних інтересів громадян, відшкодування заподіяної злочином шкоди, виявлення й усунення причин та умов, що сприяли вчиненню злочину, забезпечення правильного застосування закону [3 л.№3].
Отже, з вищеподаного можна зробити висновок, що слідчий є первинною ланкою органів досудового розслідування.
Безпосереднім завданням слідства є розкриття злочину. Зрозуміло, що в ході вирішення цього глобального завдання вирішують ще цілу низку завдань, передбачених кримінальним законом. Але вже на цій підставі можна зробити висновок: слідчий - це спеціаліст юрист, працівник спеціального відомства, який у встановленому законом порядку здійснює досудове розслідування кримінальних справ для їх подальшого розгляду в органах правосуддя - судах [4 с.361].
Що стосується процесуальних функцій, які виконуються в кримінальному судочинстві слідчим як самостійним учасником кримінально-процесуальної діяльності те, М.С. Строгович вважає, що слідчий одночасно здійснює три функції: обвинувачення, захисту і вирішення справи, - і відзначає, що функції обвинувачення (кримінального переслідування) і захисту у слідчого виникають лише після появи в процесі обвинуваченого. Вся ж діяльність слідчого до цього моменту, є слідча діяльність, досудове розслідування, в якому ще не розчленовані процесуальні функції, і ця діяльність являє собою необхідну підготовку до кримінального переслідування, але не саме кримінальне переслідування. У результаті цього вельми відповідальна діяльність слідчого протягом нерідко досить значного періоду провадження попереднього слідства до пред'явлення обвинувачення залишається як би знеособленої і не охопленої будь-якої процесуальної функцією. Тим самим велика частина, кропітка, часом вирішальна, робота слідчого, спрямована на розкриття злочину, виявлення і викриття злочинця, не знаходить свого належного відображення в теорії процесуальних функцій.
Пізнання системи процесуальних функцій слідчого як основних напрямів його діяльності дозволяє найбільш повно представити роль слідчого у виконанні завдань кримінального судочинства, правильно зрозуміти і застосовувати кожен правовий інститут і кожну норму, що регулює його діяльність [5, с.26].
Беручи до уваги вищесказане, можна погодитися з таким визначенням процесуальних функцій слідчого, як напрями, види, компоненти, частини його кримінально-процесуальної діяльності, зумовлені завданнями кримінального судочинства [6, с.11].
До процесуальних функцій слідчого у кримінальному провадженні слід відносити такі види процесуальної діяльності, від яких залежать виникнення, рух і дозвіл кримінальної справи.
Така позиція дозволяє обґрунтовано виділити вид процесуальної діяльності як специфічного напряму і разом з тим з необхідною повнотою визначити всі види діяльності.
У загальному вигляді, в діяльності слідчого, можна виділити такі функції, як: обвинувачення, захист, дослідження обставин справи, вирішення кримінальної справи.
Функцію обвинувачення можна визначити як сукупність процесуальних дій, спрямованих на те, щоб викрити у вчиненні злочину особа, притягнуте в якості обвинуваченого, забезпечити застосування до нього заходів заслуженого покарання, або як діяльність, спрямовану на викриття та осуд винного у вчиненні злочину. Дуже складно заперечувати, що існує спеціальний інститут, покликаний матеріалізувати висновок слідчого про наявність достатніх доказів для звинувачення особи у вчиненні злочину. Застосування цього інституту і утворює функцію обвинувачення.
Функція захисту - сукупність процесуальних дій, спрямованих на спростування обвинувачення, на встановлення невинуватості обвинуваченого або на пом'якшення його відповідальності.
Виконання функції вирішення кримінальної справи так само відноситься до процесуальної діяльності слідчого в ході розслідування кримінального провадження, як і вище перераховані три функції. Визнання цієї функції не має приводити до висновку про те, що слідчому належить судова функція, тобто здійснення правосуддя. Правосуддя - це розгляд справ судом, за наявності підстав та в порядку, передбаченому законом.
Сенс використання поняття процесуальної функції полягає в тому, щоб виділити і розкрити всі основні сторони процесуальної діяльності, пізнати її структуру.
Підсумовуючи викладене, а також з огляду на викладені думки, можна сказати, що слідчий здійснює такі процесуальні функції:
1) розгляд заяв та повідомлень про злочин;
2) дослідження обставин справи;
3) захист громадян від безпідставного звинувачення у скоєнні злочину;
4) обвинувачення у вчиненні злочину;
5) припинення злочинів та вжиття заходів до усунення обставин, що сприяють вчиненню злочину;
6) розшук обвинуваченого (обвинувачених), місце знаходження яких невідоме;
7) дозвіл кримінальних справ [7, с.206].
З метою забезпечення незалежності слідчого та всебічного, повного і неупередженого дослідження обставин кримінального провадження закон передбачає поняття «процесуальної самостійності слідчого» та гарантії її забезпечення. Так, слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог КПК, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов'язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.
 Під час досудового розслідування слідчий самостійно приймає процесуальні рішення, за винятком випадків, коли законом передбачено одержання вмотивованого рішення слідчого судді, суду або згоди прокурора, і є відповідальним за законне і своєчасне виконання цих рішень.
У випадках відмови прокурора у погодженні клопотання слідчого до слідчого судді про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, проведення слідчих (розшукових) дій чи негласних слідчих (розшукових) дій слідчий має право звернутися до керівника органу досудового розслідування, який після вивчення клопотання за необхідності ініціює розгляд питань, порушених у ньому, перед прокурором вищого рівня, який протягом трьох днів погоджує відповідне клопотання або відмовляє у його погодженні. 	У ході проведення досудового розслідування слідчий має право в порядку, передбаченому КПК України, доручати відповідним уповноваженим оперативним підрозділам поліції проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій. Доручення слідчого щодо проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій є обов’язковими для виконання.
Працівники поліції зобов’язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.
Якщо розслідування особливо складної справи доручається декільком слідчим, то про це зазначається в постанові про порушення справи або виноситься окрема постанова.
Один з цих слідчих призначається старшим, він приймає справу до свого провадження і безпосередньо керує діями інших слідчих. Постанова про призначення в справі декількох слідчих оголошується обвинуваченому.
У слідчій практиці груповий метод розслідування кримінальних справ застосовується в особливо складних, багатоепізодних справах, що сприяє скороченню строків досудового слідства та в найбільшій мірі забезпечує його повноту і всебічність. В умовах підвищення професіоналізму злочинності даний організаційний метод розслідування кримінальних справ стає зручним та якісним інструментом в її подоланні, а також забезпечує найбільш оптимальний режим для всебічного, повного та об'єктивного встановлення обставин вчиненного злочину [8, с. 248].
В юридичній науці, залежно від особливостей вчиненого злочину, розслідування якого здійснюються груповим методом, завдань, що покладаються на групу, мети її створення, термінів дії та розподілу обов'язків її членів, розрізняють поняття «слідча група» та «слідчо-оперативна група».
Так, під слідчою групою розуміють об'єднання певної кількості слідчих з одного чи різних відомств, що створюється на визначений час компетентними посадовими особами відповідно до вимог КПК України (відомчих актів) для розслідування складної чи великої за обсягом роботи справи, яку необхідно виконати, або для необхідності проведення трудомісткої та невідкладної слідчої дії, яку одному слідчому виконати у встановлені строки не під силу.
У свою чергу, слідчо-оперативна група - це тимчасове формування, яке створене для спільної узгодженої діяльності, до складу якого входять оперативні та інші співробітники органів дізнання та слідчий (слідчі), що має своє призначення, і в якому під керівництвом слідчого та з запровадженням інтенсивних і тривалих ОРЗ здійснюється розкриття злочину «по гарячих слідах», розслідування складних великих за обсягом справ, або перевірка заяв та повідомлень про завуальовані злочинні діяння по матеріалам, що надійшли слідчому для розгляду [9, с.6].
Отже провадження у справі декількома слідчими здійснюється лишень у випадках, коли, на думку керівника слідчого органу, один слідчий не зможе самостійно впоратись з провадженням.
Розкриття злочинів у сучасних умовах є результатом колективних дій правоохоронних органів і перебуває у прямій залежності від рівня організації взаємодії між ними. Поняття "взаємодія" розкривається багатьма галузями знань і кожна намагається сформулювати власне визначення.
Не обійшли увагою дане визначення і криміналісти. Так, Р.С. Бєлкін розглядає взаємодію як одну з форм організації розслідування злочинів, що полягає у передбаченому законом співробітництві слідчого з органом дізнання, узгодженому за цілями, місцем і часом. Вона здійснюється в межах їхньої компетенції з метою повного і швидкого розкриття злочинів, всебічного та об'єктивного розслідування кримінальної справи, розшуку злочинця, викрадених коштовностей та інших об'єктів, суттєвих для справи [10, с.31].
Подібне визначення взаємодії органу дізнання і слідчого наводить також Б. Вікторов, але звертає увагу на те, що вона може ґрунтуватись як на законах, так і підзаконних актах [11, с.25].
На мою думку, найбільш повне визначення взаємодії формулює С.Слінько, який визначив цей чинник як необхідний, що ґрунтується на законі і відомчих нормативних актах, координований за проміжними цілями напрям діяльності незалежних один від одного щодо адміністративності органів, що спрямовується слідчим і здійснюється за комплексного сполучення та ефективного використання повноважень, методів і форм, властивих кожному із них, для розкриття злочинів, припинення злочинного діяння і встановлення обставин, які входять до предмета доказування у кримінальній справі [12, с.13].
Отже при здійсненні кримінального провадження слідчий взаємодіє з іншими органами і посадовими особами, які ведуть кримінальне провадження, така взаємодіє є регульована КПК, у ній спостерігається ієрархічність, при чому слідчий може знаходитись як вверху ієрархічної системи, так і внизу, в залежності від іншого суб'єкта взаємодії.

Висновок:
В ході написання роботи було з'ясовано процесуальну діяльність слідчого, як одного із суб'єктів кримінального провадження, досліджено статус слідчого у системі органів досудового розслідування, проаналізовано основні принципи та процесуальні функції слідчого, визначено основні повноваження слідчого, досліджено основні особливості провадження у справі декількома слідчими, розглянуто взаємодію слідчого з оперативними підрозділами, проаналізовано специфіку виконання слідчим вказівок прокурора та керівника органу досудового розслідування, на основі чого було визначено основні законодавчі перспективи розвитку і вдосконалення процесуального статусу слідчого.
До того ж, окремими керівниками апаратів місцевих судів, на яких покладено організаційне забезпечення роботи судів і які несуть персональну відповідальність за належне організаційне забезпечення суду, суддів та судового процесу, самочинно визначається порядок прийому вхідної кореспонденції суду, чим обмежуються права слідчих на подання клопотань до суду. Мають місце й обмеження деякими місцевими судами кількості клопотань, що подаються в один день у межах одного кримінального провадження, що змушує слідчих з вечора займати черги в судах і чекати до початку наступного робочого дня. Крім того, слідчі витрачають багато часу на отримання ухвал слідчих суддів у зв’язку з необхідністю їх безпосереднього прибуття до суду. Унаслідок цього мали місце випадки відкладення розгляду клопотань або прийняття судом рішення про відмову в їх задоволенні, оскільки повідомлення про дату й час судового розгляду направлялися слідчим за декілька годин до початку судового засідання, що унеможливлювало їх своєчасне прибуття. Несвоєчасно слідчими суддями видаються на руки слідчому поліції ухвали за результатами розгляду по суті їх клопотань, а саме не в день їх розгляду, а через тривалий час (тиждень, а в деяких випадках взагалі за тиждень до закінчення строку дії ухвали).
Водночас слідчий не є самостійним у прийнятті рішень, оскільки дозвіл на проведення певних слідчих дій він повинен погоджувати з прокурором та судом. Вказані чинники призводять до плинності кадрів у слідчих підрозділах. Усвідомлюючи те, що в сучасних умовах вирішення питання зменшення навантаження на слідчих за рахунок збільшення їх чисельності є вкрай проблематичним, керівництво Національної поліції вважає, що єдиним виходом із ситуації, яка склалася, є підвищення якісного складу слідчого апарату, а також удосконалення законодавства. Насамперед це стосується професійної підготовки слідчих, оскільки практика свідчить, що велика їх кількість ще не відповідає поставленим вимогам. Для цього потрібне реформування системи підготовки кадрів для слідства, краще матеріальне забезпечення.

Список використаних джерел 
1.	Наказ «Про організацію діяльності органів досудового розслідування Національної поліції України» №570 від 06.07.2017 [Електронний ресурс] – Режим доступу: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/z0918-17
2.	Кримінальний процесуальний кодекс України від 13.04.2012? № 4651-VI [Електронний ресурс] - Режим доступу: http://zakon1.rada.gov.ua/laws/show/4651-17
3. Конспект лекцій з Кримінально-процесуального права Львівського національного університету імені Івана Франка [Електронний ресурс] - Режим доступу: http://ukrkniga.org.ua/ukrkniga-text/672/3/
4. Гусарєв С.Д. Юридична деонтологія (Основи юридичної діяльності Навчальний посібник Тихомиров О.Д. Гусарєв С.Д. -- / К.: Знання, 2005.- 655 c.
5. Скакун О.Ф. Теорія держави і права: Підручник / Пер. з рос. - Харків: Консум, 2001. - 656 с.
6. Гаврилов О.К. Розкриття злочинів на попередньому слідстві (правові та організаційні питання) / Гаврилов О.К. - Волгоград: ВСШ МВС СРСР, 1976.
7. Ларін А.М. Я - слідчий. - М.: Юрід.літ., 1991. - 192 с.
8. Крилов І.О. Розшук, дізнання, слідство: навчальний посібник Бастрикін А.І. Крилов І.О. -Л.: ЛДУ, 1984.
9. Гончаров І.Д. Кримінально-процесуальне право України. Досудове слідство: Навчальний посібник. Гончаров І.Д. - К.: Центр навчальний посібник, 2005. - 248 с.
10. Коляда П.В. Який кримінально-процесуальний кодекс України потрібен слідчим // Юридичний вісник України. - 2001. - № 9-12. - 6с.
11. Кожевніков Г.К. Судово-правова реформа в Україні і реформування органів досудового розслідування // Судова реформа в Україні. - К.Харків, 2002. - С. 66-
12. Солдатенко О. А. Досудове слідство в Україні: становлення та перспективи розвитку: автореф дис. на здобуття наук. ступеня канд. юрид. наук : спец. 12.00.09 О. А. Солдатенко. - К., 2006. - 19 с.

УДК 343.84									
Філатова-Сухова А. М.
   здобувач вищої освіти 2 курсу, групи ЗМКПРп-181, юридичного факультету 
Навчально-наукового інституту права і соціальних технологій Національного університету «Чернігівська політехніка»,
м. Чернігів

Науковий керівник: д.ю.н., професор кафедри 
кримінального права та правосуддя Коломієць Н.В.

ДОВІЧНЕ УВ’ЯЗНЕННЯ В УКРАЇНІ У СВІТЛІ ПРАВА НА ПОМИЛУВАННЯ
За даними SPACE I у 2014 році в європейських в'язницях утримувалося близько 1 700 000 ув'язнених, з яких приблизно 27 000 (1,5% від загальної кількості) ув'язнених були засуджені до довічного ув'язнення. В Україні чисельність довічно ув’язнених осіб станом на 1 січня 2020 року дорівнювала 1536 осіб (серед них 23 жінки). Наша країна входить в топ-5 серед європейських країн за кількістю довічників, серед яких, значаться: Англія та Уельс (7 468), Турція (6687), Росія (1760), Греція (1017) [1]. Питома вага засуджених до цього виду покарання в нашій державі в середньому становить 3%. Щороку українські суди проголошують близько 20-30 обвинувальних вироків, якими громадяни засуджуються до довічного ув’язнення, на початку 2000-х – в середньому 100 на рік [2].
У 144 країнах з 183, де застосовується формальне довічне ув'язнення, існують певні положення, які передбачають звільнення [3, с.60]. Україна належить до тих країн, де застосовується покарання типу LWOP (life imprisonment without parole - без можливості умовного дострокового звільнення), оскільки в національних законодавчих актах відсутній опис механізму умовно-дострокового звільнення саме для довічників, окрім як можливості попросити помилування у Президента [4]. Засудив таке положення речей 12 березня 2019 року ЄСПЛ своїм рішенням по справі «Пєтухов проти України», зазначивши, що помилування Президентом є єдиною процедурою пом'якшення довічного ув'язнення в Україні, але цей механізм не є досконалим і може спричинити зловживання. З огляду на системний характер проблеми, ЄСПЛ постановив, що Україна повинна реформувати свою систему перегляду довічних вироків [5].
За останні 5 років в Україні було звільнено шляхом помилування та амністування лише троє довічників (за президентства П.Порошенка): 6 листопада 2017-го звільнили 44-річного Олександра Каверзіна [6], звинуваченого в сімох вбивствах і який перебував у в’язниці 15 років,в квітні 2018-го - Любов Кушинську [7], засуджену за подвійне вбивство, яка пробула у в’язниці 21 рік.23 січня 2020 вийшов на свободу Ігор Назаренко[8], якого в 1996 році суд Автономної республіки Крим засудив до розстрілу, він попав під амністію Президента Порошенко ще в 2017-му році і зміг звільнитися після 25 років проведених за гратами. Серед цих трьох Каверзіна було помилувано за станом здоров’я (повна сліпота на обидва ока), цьому передувала виграна ним справа в ЄСПЛ (суд призначив компенсацію у 40 тисяч євро, заявник довів, що сліпим став через катування з боку правоохоронних органів). До, цього, в кінці 90-х, перших довічників, яким замінили смертну кару на по життєве ув’язнення милував президент Леонід Кучма. Частині цих людей було замінено довічне на 20-річний термін ув’язнення [9]. В цьому проміжку – тобто після Кучми і до часів президентства Порошенко довічників – не милували [10]. На мою думку, це пов’язано, по-перше з тим, що за цей період було помилувано досить велику кількість осіб, що відбували строкове ув’язнення (особливо в цьому сенсі відзначився В.Ющенко), по-друге, впродовж пенітенціарної реформи останніх років та під час дії так званого «закону Савченко» кількість ув’язнених скоротилася зі 190 тисяч до 50 тисяч, по-третє, Департамент по питанням помилування Адміністрації Президента весь цей час фіксував, хоч і незначну, але помітну частку осіб, які знову скоювали злочини після отримання помилування повертались до установ виконання покарань, по-четверте, особи, що відбувають покарання у вигляді довічного ув’язнення, це люди, що скоїли умисні особливо жорстокі злочини, які згідно закону можуть просити про помилування лише після відбуття 20-річного терміну ув’язнення, тож лише після першої половини 2010-х років можна була говорити про певне коло осіб, які хоча б отримали саме право звертатися за помилуванням [11]. Але в той період, коли таких довічників назбиралась певна кількість, життя внесло свої корективи і почались бойові дії на Сході країни. Це примножило кількість насильницьких злочинів в цілому по країні, створивши певну напругу всередині суспільства, тож питання щодо гуманізації стосовно цієї категорії ув’язнених зійшли з політичної та законодавчої орбіт. Таким чином було знято з розгляду Проект Закону про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України (щодо забезпечення окремим категоріям засуджених осіб права на правосудний вирок)№2033а, його ще називали «законом останньої надії для довічників» [12]. Цей законопроект, перш за все, мав на меті запровадити на національному рівні тимчасовий механізм перегляду вироків у кримінальних справах, в яких особи були засуджені без належної доказової бази за тяжкі та особливо тяжкі злочини на підставі Кримінально-процесуального кодексу України від 28 грудня 1960 року і досі відбувають покарання. На мою думку, прийняття цього закону, дозволило б законодавцю переглянути судові помилки та ті що були зроблені під час досудового розслідування, стосовно засуджених осіб, це дало б шанс тим, хто цього заслуговує, - на відновлення своїх прав на вітчизняному рівні, також, прийняття такого закону з великою вірогідністю могло б скоротити кількість звернень довічників до ЄСПЛ. Але, як відомо, помилки, визнавати ніхто не любить, тим більше відкрито і тим більше перед тими, кого суспільство вважає нелюдами і маніяками, та такими що не заслуговують не те що на прощення і справедливе ставлення,а й навіть на гідні умови тримання в установах виконання покарань. Така сама доля спіткала законопроект №2292 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заміни довічного позбавлення волі більш м’яким покаранням» [13].
Ще одну спробу надати українським довічникам право переглянути свій вирок в суді, а значить вийти на свободу, оминувши інститут помилування Президентом, зробив нардеп IX скликання Власенко С.В., зареєструвавши 18.02.2020 Проект Закону №3078 про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України (щодо забезпечення права на правосудний вирок особам, які до набрання чинності цим Кодексом були засудженні до покарання у вигляді довічного позбавлення волі). У пояснювальній записці до законопроекту Власенко наголошував, що його розробленню передував аналіз зібраних відповідних даних правозахисниками, згідно яких, принаймні близько 100 українських довідників – були засуджені незаконно [14].
Таким чином, можна спрогнозувати, що рано чи пізно, крига скресне, і помилування президента перестане бути,чи не єдиною на сьогоднішній день можливістю, отримати звільнення для українських довічників, в крайньому разі, для тих з них, чиї справи та вироки по ним викликають занепокоєння з боку правозахисників.

Список використаних джерел
1.	Беата Грушинська– професор, док.юр.н. Департамент кримінології та кримінальної політики, Варшавський університету, «Покарання у вигляді довічного позбавлення волі у світлі європейської пенітенціарної статистики». URL: https://www.ksiegarnia.beck.pl/media/product_custom_files/1/7/17022-dozywotnie-pozbawienie-wolnosci-zabojca-jego-zbrodnia-i-kara-fragment.pdf (дата звернення 02.03.2020)
2.	Судово-юридична газета, «Підхід, що тюрма — це не санаторій, тому там мають страждати, досі є ключовим», від 09.03.2019. URL:https://sud.ua/ru/news/publication/139294-pidkhid-scho-tyurma-tse-ne-sanatoriy-tomu-tam-mayut-strazhdati-dosi-ye-klyuchovim-ekspert-konsultativnoyi-misiyi-yevropeyskogo-soyuzu-vadim-chovgan(дата звернення 06.03.2020)
3.	Дірк Ван Зіл Сміт, КетрінЄпплетон, "Довічне ув’язнення: глобальний аналіз прав людини",Гарвард Юніверсеті Прес, 2019, 894 ст.
4.	Кримінальний кодекс України
5.	Справа «Петухов проти України (№ 2)» (Заява № 41216/13), URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/974_d98 (дата звернення 09.03.2020)
6.	«Прецедент: в Україні на волю вийшов довічно засуджений вбивця сімох» людей. URL:https://zik.ua/news/2017/11/08/pretsedent_v_ukraini_na_volyu_vyyshov_dovichno_zasudzhenyy_vbyvtsya_simoh_lyudey_1201763(дата звернення 10.03.2020)
7.	Засуджену до довічного за замовні вбивства львів’янку Любов Кушинську помилували. URL:https://zaxid.net/zasudzhenu_do_dovichnogo_za_zamovni_vbivstva_lvivyanku_lyubov_kushinsku_pomiluvano__zmi_n1450468(дата звернення 10.03.2020)
8.	Вперше в Україні відпустили на свободу вбивцю, засудженого до розстрілу. URL: https://24tv.ua/ru/vpervye_v_ukraine_otpustili_na_svobodu_ubijcu_prigovorennogo_k_rasstrelu_n1268716(дата звернення10.03.2020)
9.	Тортури, довжиною в півжиття, або одкровення чернігівських укладених. URL: https://www.gorod.cn.ua/news/gorod-i-region/83829-pytka-dlinoi-v-polzhizni-ili-otkrovenija-chernigovskih-zaklyuchennyh.html
10.	 Актуальні питання вдосконалення процедури помилування. Збірник матеріалів круглого столу(Київ, 23 березня 2016 року), 112 с.
11.	Як працює український «інститут милосердя». URL: https://day.kyiv.ua/ru/article/obshchestvo-intervyu/kak-rabotaet-ukrainskiy-institut-miloserdiya(дата звернення15.03.2020)
12.	Проект Закону про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України (щодо забезпечення окремим категоріям засуджених осіб права на правосудний вирок)№2033а.URL: http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/zweb2/webproc4_1?pf3511=55494(дата звернення 15.03.2020)
13.	 Законопроект №2292 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заміни довічного позбавлення волі більш м’яким покаранням». URL:http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/zweb2/webproc4_1?pf3511=54261(дата звернення 15.03.2020)
14.	Проект Закону №3078 про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України (щодо забезпечення права на правосудний вирок особам, які до набрання чинності цим Кодексом були засудженні до покарання у вигляді довічного позбавлення волі).
15.	URL: http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/zweb2/webproc4_1?pf3511=68165(дата звернення20.03.2020)

УДК 343.21
Царенко К.С.,
   здобувач вищої освіти 2 курсу, групи ЗМКПРп-181, юридичного факультету 
Навчально-наукового інституту права і соціальних технологій Національного університету «Чернігівська політехніка»,
м. Чернігів
Науковий керівник: к.ю.н., доцент кафедри кримінального права та правосуддя Сенченко Н.М.

ПРОБЛЕМНІ ПИТАННЯ ЗАПРОВАДЖЕННЯ ІНСТИТУТУ КРИМІНАЛЬНИХ ПОСТУПКІВ В НАЦІОНАЛЬНЕ ЗАКОНОДАВСТВО 

В умовах сучасного реформування соціально-політичної системи України питання юридичної відповідальності за діяння, що не становлять значної суспільної небезпечності, з позицій подальшої демократизації українського суспільства, забезпечення прав і свобод людини і громадянина, гуманізації кримінально-правової політики, реформування органів кримінальної юстиції набуло потреб нового вирішення.
Виходячи зі змісту двох взаємопов’язаних понять, що у своїй сукупності утворюють інститут “кримінальних проступків”, від латинського crimen – злочин, та проступок, під яким розуміють вчинок, що порушує які-небудь норми, правила поведінки, загальноприйнятий порядок, провину, то іншими словами мова йде про злочинний вчинок [1, с. 169].
Н.Ф Кузнєцова пропонуючи своє визначення проступку та розуміє під ним «умисне чи необережне малозначне за своїм характером і ступенем суспільної небезпеки діяння», виділяє наступні види покарань, що можуть застосовуватися до осіб, що їх вчинили: «максимальне позбавлення волі на строк до одного року або інше, більш м’яке покарання, або в санкції повинна бути передбачена альтернативна форма відповідальності: кримінальне покарання чи заходи суспільного впливу» [2, с. 115-119]. 
П. Л. Фріс і І. Б. Медицький вважають, що “кримінальні проступки не можуть каратись суворіше, ніж позбавленням волі на строк до трьох років. Вони не повинні тягнути за собою судимість” [3, с. 167]. 
Дмитрук М.М. формулює більш широке визначення кримінального проступку: система конкретних злочинів та не управлінських проступків, що пов’язані закономірними, типовими, загальними рисами, що тягнуть відповідні рівню суспільної небезпеки кримінально-правові наслідки у ви-гляді покарань, альтернативних позбавленню волі, та покарань, що володіють характером громадських стягнень [4, с. 228].
Згідно із Коцепцією реформування кримінальної юстиції України (далі – Концепція) зміст кримінальних проступків становлять два види людської поведінки: 1) окремі діяння, що за чинним Кримінальним кодексом України відносяться до злочинів невеликої тяжкості, які відповідно до політики гуманізації кримінального законодавства будуть визнані законодавцем такими, що не мають значного ступеня суспільної небезпеки; 2) діяння передбачені чинним Кодексом України про адміністративні правопорушення, які мають судову юрисдикцію і не є управлінськими (адміністративними) за своєю суттю [5] ( ст. 51, ст.52,ст.89, ст.104, ст.173, ст.512 КУпАП) та інші. Ці проступки за юридичною складовою не є адміністративними, оскільки відносини, що охороняються названими вище нормами не стосуються державного управління або місцевого самоврядування. Але їх не можна віднести і до злочинів, оскільки вони не становлять великої суспільної небезпечності.
Із запропонованих визначень науковців та виходячи із положень Концепції можна зробити висновок, що кримінальний проступок характеризується наступними ознаками: протиправність, невеликий ступінь суспільної небезпеки, обмеження санкцією, що відповідає суспільній небезпеці, виключення такий правового наслідку, як судимість, характерного для злочинів.
У положеннях ст. 11 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» № 7279 [6] (далі – Закон) формулюється поняття кримінального правопорушення як передбаченого Кримінальним кодексом України суспільно небезпечного винного діяння (дії або бездіяльності), вчиненого суб'єктом кримінального правопорушення. У положеннях ст. 12 Закону зазначено, що кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини, і розкривається поняття кримінального проступку: «Кримінальним проступком є передбачене Кримінальним кодексом України (надалі КК України) діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачено основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов’язане з позбавленням волі».
Отже, законодавець проводить розмежування злочинів та проступків за формальним критерієм. 
Але і в континентальній системі права, і сім’ї загального права передбачена класифікація кримінальних правопорушень, їх груповий поділ. Наприклад, у КК Франції всі кримінальні правопорушення за тяжкістю поділяються на порушення, проступки і злочини, у КК ФРН – на проступки і злочини. Згідно з КК штату Нью-Йорк (США) взагалі всі кримінальні злочинні діяння поділяються на дорожні проступки, порушення і злочини. Отже, що у законодавстві європейських країн засадою класифікації злочинних діянь, зокрема поділу їх на злочини та проступки, слугує здебільшого формальна ознака – покарання.
Які проблемні питання в зв’язку із цим постають у зв’язку із правозастосуванням відповідного Закону, оскільки торкаються норм КК України, КУпАП України та КПК України?
По-перше, введення в дію норм КПК України, які стосуються кримінальних проступків, поставлено в пряму залежність від прийняття відповідного закону про кримінальні проступки. Проте, на наш погляд, норми процесуального права не повинні обґрунтовувати необхідність прийняття норм матеріального права, бо вони не можуть мати пріоритетного значення і покликані за своєю суттю лише бути формою їх реалізації.
По-друге, на нашу думку, впровадження категоріїкримінального проступку в чинне законодавство наразі здійснюється за відсутності ґрунтовної доктринальної основи. Введення поняття «кримінального правопорушення» зумовлює принципове реформуванням КК України та потребує перегляду усталеної системи його побудови, зміну загальних засад, на яких він ґрунтується, зокрема усталеного поняття «злочин», перегляд караності значної кількості діянь, криміналізацію нових, раніше не передбачених у ньому діянь. Вважаємо, що запровадження поняття «кримінальне правопорушення» і пов’язаний з цим поділ суспільно небезпечних діянь на категорії злочинів та кримінальних проступків є досить трудомістким процесом, для якого зовсім недостатньо формального перейменування поняття «злочин» на «кримінальне правопорушення», визнання менш тяжких злочинів кримінальними проступками та встановлення за них покарання у виді штрафу або іншого покарання, не пов’язаного з позбавленням волі. 
Водночас, ці новели не було узгоджено з Конституцією України, в якій закладена концепція єдиного кримінального правопорушення – злочину. Відтак, без внесення відповідних змін до КУ України запровадження інституту кримінального проступку у повному обсязі та у коректний правовий спосіб здійснити практично неможливо. Відтак, враховуючи зазначене, законодавче удосконалення положень КК України, мало б відбуватися на основі нової кримінально-правової доктрини та після внесення змін до Основного Закону.
По-третє, зміст понять «кримінальне правопорушення», «злочин» і «кримінальний проступок» є по суті майже ідентичним. При цьому, ступінь тяжкості кожного з видів кримінальних правопорушень виражається через типові санкції, тобто через види та розміри покарань, які втілюють формальну сторону певного ступеня тяжкості. Так, наприклад, за  критерієм розмежування нетяжких злочинів й кримінальних проступків по суті виступає лише різниця у розмірі штрафних санкцій за ці діяння. У діючому ж КК України закріплена класифікація злочинів за ступенем їх суспільної небезпеки (злочини невеликої, середньої тяжкості, тяжкі та особливо тяжкі злочини). На нашу думку, основну відмінність кримінального проступку від інших протиправних діянь слід вбачати саме у ступені суспільної небезпеки. Кримінальному проступку притаманний незначний ступінь суспільної небезпеки, оскільки він не здатний завдати істотної шкоди охоронюваним законом відносинам. Саме тому за вчинення кримінального проступку повинно бути призначене покарання, яке відповідатиме ступеню суспільної небезпеки злочину. Аналізуючи запропоновані законодавцем норми, можна дійти висновку, що саме покарання визначатиме ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, та, відповідно, його приналежність до певної категорії протиправних діянь, а не навпаки, що, на наш погляд, суперечить «класичним» принципам побудови класифікації злочинів.
По-четверте, не вирішується питання, чи існуватиме повторність злочинів і проступків, та як у цьому випадку буде призначатися остаточне покарання. Окрім того, не передбачено алгоритм призначення покарання як за сукупності правопорушень, так і за сукупності вироків особі, яка вчинила злочин і проступок, тощо [7, с. 364].
Законодавець  передбачив, що набрання законної сили обвинувальним вироком щодо кримінального проступку не тягне за собою визнання засудженої особи такою, яка має судимість. Однак, на нашу думку, це суперечить положенням національної кримінально-правової доктрини стосовно такого правового наслідку, як судимість, що є характерним лише для кримінальної відповідальності та відрізняє її від інших видів юридичної відповідальності (адміністративної, дисциплінарної тощо).
Враховуючи зазначене, вважаємо, що запровадження інституту кримінального проступку потребує свого подальшого доопрацювання на концептуальному рівні з урахуванням міжнародного досвіду.
Тому, по-перше, необхідно запропонувати систему критеріїв, які повинні слугувати чіткою основою для відмежування проступків від інших видів протиправних діянь. По-друге, потрібно чітко визначити поняття кримінального проступку та його ознаки. По-третє, установити, чи існуватиме повторність злочинів і кримінальних проступків та її правові наслідки; чи можлива складна форма співучасті при вчиненні таких діянь. По-четверте, визначити систему покарань чи стягнень, загальні засади їх призначення за вчинення проступку. 
Список використаних джерел
1.	Пионтковский А. А. Усиление роли общественности в борьбе с преступностью и некоторые вопросы теории советского уголовного права / А. А. Пионтковский // Сов. государство и право. – 1961. – № 4. – С. 60-70.
2.	Романюк І. Ю. Кримінальний проступок, як різновид правопорушень / І. Ю. Романюк // Вісник Луганського державного університету внутрішніх справ імені Дідоренка. – 2008. – Спеціальний випуск. № 2. – С. 115-119.
3.	Фріс П. Л. Ознаки та склад кримінального проступку / П. Л. Фріс, І. Б. Медицький // Проблеми правознавства та правоохоронної діяльності. Збірник наукових праць. – 2007. – № 2. – С. 166- 171
4.	Дмитрук М.М. Категорія проступку у кримінально-правовій доктрині: дис. … канд. юрид. наук : 12.00.08. Одеса, 2012. С. 228
5.	Коцепція реформування кримінальної юстиції України //http://zakon1.rada.gov.ua/cgibin/laws/main.cgi?nreg=311%2F2008&myid=4/UMfPEGznhhSTH.Zi2E WzA.HdlPosFggkRbI1c
6.	Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» № 7279-д від 20.04.2018 року URL: http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/zweb2/webproc4_1pdf3511/63928 (дата звернення: 25.02.2019).
7.	Sharmar O.M. (2013). Kryminalʹnyy prostupok: istoriya i suchasnistʹ [Sharmar O.M. Criminal misconduct: history and modern times]. Naukovyy visnyk Natsionalʹnoyi akademiyi vnutrishnikh sprav[Scientific Journal of the National Academy of Internal Affairs], p. 364. URL: http://nbuv.gov.ua/UJRN/Nvknuvs.2013.250 с

УДК 342.92
Шакун Є.Д. 
    здобувач вищої освіти 2 курсу, групи ЗМКПРп-181, юридичного факультету 
Навчально-наукового інституту права і соціальних технологій Національного університету «Чернігівська політехніка»,
м. Чернігів
Науковий керівник: д.ю.н., професор кафедри кримінального права та правосуддя Н.В. Коломієць

ПОНЯТТЯ ЕКОНОМІЧНОЇ БЕЗПЕКИ: 
НОРМАТИВНО-ПРАВОВІ ТА ТЕОРЕТИКО-КОНЦЕПТУАЛЬНІ ЗАСАДИ ВИЗНАЧЕННЯ

Актуальність дослідження поняття економічної безпеки зумовлена як наростанням суспільних негараздів та зростанням рівня економічної злочинності в умовах сучасних суспільних трансформацій в Україні, так і потребою вдосконалення вітчизняного законодавства в питаннях протидії злочинам в сфері господарювання.
Аналіз нормативно-правових основ забезпечення економічної безпеки здійснили такі вітчизняні науковці, як О. Барановський, В. Геєць, О. Дудоров, М. Короткевич, В. Ортинський, В. Чернєй. Водночас наявна комплексна теоретико-прикладна проблема потребує свого подальшого теоретичного обґрунтування, у тому числі зважаючи на правові підходи та вітчизняний досвід правового регулювання економічних відносин.
Визначення поняття «економічна безпека», на наш погляд, доцільно розпочати зі з’ясування його окремого змістовного елементу – поняття «безпека». А. Фоменко зауважує, що фахівці в царині права виокремлюють чотири основні підходи до його розуміння:
1) як стан захищеності від будь-яких загроз;
2) відсутність загроз і небезпек;
3) як діяльність (система заходів, спрямованих на створення певних умов);
4) дотримання певних параметрів, норм [7, с.15]. 
Тобто в широкому розумінні під поняттям «безпека» розуміється стан захищеності від загроз, стан відсутності небезпеки, тоді як вузьке тлумачення пов’язує безпеку з діяльністю/комплексом заходів, спрямованими на забезпечення цього стану. В цьому аспекті погоджуємось з думкою А.Філіппова про те, що «одне і теж явище не може бути одночасно станом і засобами, призначеними цей стан забезпечувати. Якщо безпека є метою, то очевидно, що комплекс заходів, а також людські та матеріальні ресурси є засобами для її досягнення» [6, с.21]. 
Таким чином, безпека є «станом захищеності життєво важливих інтересів особи, суспільства і держави від внутрішніх і зовнішніх загроз» [1, с.27]. Виходячи з вищезауваженого, проаналізуємо специфіку тлумачення економічної безпеки та визначення її загроз у вітчизняному законодавстві.
Важливою константою функціонування правової, соціальної держави є положення, закріплене в ст. 17 Конституції України, згідно з яким захист суверенітету й територіальної цілісності України, забезпечення економічної та інформаційної безпеки України є найважливішими функціями держави, справою всього українського народу [3, с.6].
Про це йдеться в ст. 17 Конституції України, згідно з якою органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, усі громадян України та їх об’єднання зобов’язані захищати економічну безпеку держави. Крім того, функція забезпечення економічної безпеки покладається на Президента України (ст. 106 КУ) та Раду національної безпеки і оборони України, яка відповідно до ст. 3 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України» (1998 р.) здійснює координацію і контроль діяльності органів виконавчої влади у сфері забезпечення національної, в т.ч. економічної безпеки держави [5].
Закон визначає правові основи національної безпеки та принципи її забезпечення, а також засади державної політики «спрямованої на захист національних інтересів і гарантування в Україні безпеки особи, суспільства і держави від зовнішніх і внутрішніх загроз в усіх сферах життєдіяльності, зокрема в економічній «захисту національних інтересів і гарантування в Україні безпеки особи, суспільства і держави від зовнішніх і внутрішніх загроз в усіх сферах життєдіяльності, зокрема в економічній [5].
Основні загрози економічній безпеці держави, окреслені у Стратегії національної безпеки України, зазначені у табл.1.1:
Таблиця 1.1
Загрози економічній безпеці держави
згідно зі Стратегією національної безпеки України
[Джерело: складено автором та уточнено за джерелом 5]
1	залежність внутрішнього ринку від зовнішньоекономічної кон'юнктури, недостатня ефективність роботи щодо його захисту від несумлінної конкуренції з боку українських монополістів та імпортерів, а також щодо боротьби з контрабандою	
2	недостатня ефективність використання матеріальних ресурсів, переважання у структурі промисловості галузей з невеликою часткою доданої вартості, низький технологічний рівень вітчизняної економіки	
3	наявні валютні ризики, неефективне використання коштів Державного і місцевих бюджетів	
4	недосконалість законодавства для прискорення розвитку національної економіки на інноваційних засадах, відносно високий рівень тінізації економіки, відсутність достатніх стимулів для легалізації доходів населення та зменшення тіньової зайнятості	
5	надмірний вплив іноземного капіталу на розвиток окремих стратегічно важливих галузей національної економіки, небезпечне для економічної незалежності України зростання частки іноземного капіталу в таких галузях	

Сучасні експерти з економічної безпеки найбільшою загрозою нашої держави в економічному плані вважають низькі темпи її модернізації [2]. Згідно з оцінкою експертів ІСЕТ, УІМ, CASE-Україна та Фонду підтримки економічної безпеки існують високі та середні загрози у економічній безпеці України (табл.1.2)

Таблиця 1.2
Системні загрози економічній безпеці
[Джерело: складено автором та уточнено за джерелом 4]

високі	Риси суспільної свідомості, що заважають створенню сильних ринкових та демократичних інститутів
	Переважання в суспільстві «цінностей виживання» веде до домінування короткочасних індивідуальних оборонних стратегій (на кшталт корупції, дрібного шахрайства, споживання, протекціонізму, тощо) на противагу колективним довготерміновим та наступальним, зокрема побудові інститутів, інвестуванню, конкурентності.	
	Неформальні інститути, відносини, та структури, що суперечать формальним тавикривлюють їх; невиконувані норми. 	Всередині модерних формальних інститутів та організацій та паралельно ним продовжують існувати неформальні екстрактивні інститути «обмеженого доступу» (зокрема, але не тільки – корупційні), які викривлюють роботу формальних, та створюють можливості для їх захоплення приватними інтересами і ворожою агентурою. 
Під впливом інтересів бенефіціарів таких неформальних стосунків приймаються невиконувані норми (двозначні, дискреційні, надмірно рестриктивні), які надалі укріплюють неформальну владу в рамках системи патрональної політики та відповідно ослаблюють верховенство права.	
	Конфлікти в системі вищої державної влади України (Президент-УрядПарламент)	Джерелом інституційних конфліктів є, зокрема, олігархізація української влади, закладені протиріччя в конституційній системі стримувань і противаг, слабко працюючі механізми вирішення конфліктів. 	
	Монополізація окремих галузей економіки, зрощування монополізації окремих секторів економіки з державною владою 	Монополізація економіки та зрощування монополізації окремих секторів економіки з державною владою передбачає отримання окремими суб’єктами преференцій в певних сферах економіки через зловживання політичним впливом з метою власного збагачення. 	

Продовження таблиці 1.2
	Зростання організованої злочинності у сфері економіки та її зрощування з органами державної влади (в тому числі, правоохоронними органами) та місцевого самоврядування.	Рівень організованої злочинності обернено пропорційно впливає на рівень захищеності права власності в державі. В останньому рейтингу. Зрощування оргзлочинності з владними структурами за рахунок неформальних відносин призводить до збільшення кількості рейдерських захоплень підприємств, монополізацію галузей економіки із застосування злочинних схем за бездіяльності чи навіть сприяння їх реалізації правоохоронними органами.	
	Незахищеність права власності через недосконалість системи правосуддя, системи реєстрації прав на нерухоме майно тощо. 	Залежність судді при прийнятті рішень позбавляє можливості вільно захистити право власності, зокрема, на інвестиції та прав на інтелектуальну власність. Внаслідок цього, виникає недовіра суб’єктів економіки до законних шляхів вирішення спорів в Україні. 
	
середні	Некомпетентність та корумпованість сфери державного управління та контролю 	Україна має небезпечно низьку якість державного управління. Це пов’язано з невідповідним особовим складом державної служби та контрольно-силових органів. Низькі офіційні зарплати, з одного боку, та неформальна корумпована система внутрішнього управління у поєднанні з широкими корупційними можливостями - з іншого, не дозволяють укомплектувати ці органи кваліфікованим та доброчесним персоналом, притягують кандидатів, схильних до корупції та пов’язаного з нею ризику. 	
	Низька довіра до державних інститутів, посилена дисбалансом між рівнями влади	Довіра до державних інститутів, особливо центральних, надто представницьких, є небезпечно низькою. Децентралізація призвела до значного посилення повноважень місцевого самоврядування та зосередження у нього більшості державних ресурсів. Водночас, у багатьох випадках на місцевому рівні бракує політичної конкуренції, натомість домінують стійкі угруповання, які успішно переживають усі зміни влади в Україні, продовжуючи міцно тримати в руках контроль за місцевими ресурсами. 	

Зважаючи на вищезазначене, доцільним, на нашу думку, буде запропонувати визначення поняття «економічної безпеки» як складової національної безпеки України, що являє собою такий стан регулювання суспільних відносин у сфері економіки, який забезпечує ефективне виробництво, обмін, розподіл і споживання матеріальних і духовних благ в інтересах всіх учасників цих правовідносин.
Подальший комплексний аналіз стану законодавства, що регулює сферу економічних відносин, а також дослідження практичних заходів боротьби з кримінологічними загрозами в економічній сфері сприятиме ефективному реформуванню механізмів забезпечення економічної безпеки на всіх рівнях – на рівні особи, громади, держави.

Список використаних джерел
1.	Антонов В. О. Конституційно-правові засади національної безпеки України: монографія / В. О. Антонов; наук. ред. Ю.С. Шемшученко. Київ: ТАЛКОМ. – 2017. – 576 с.
2.	Гетман О. Хто або що найбільше загрожує економічній безпеці України? // Економічна правда. 26 березня 2019. [Ел ресурс]. Режим доступу: https://www.epravda.com.ua/columns/2019/03/26/646431/.
3.	Конституція України: прийнята 28.08.1996 р. (зі змінами внесеними згідно з Законом № 2222-ІV від 08.12.2004 р.). Відомості Верховної Ради України. Київ: Велес, 2006. – 48 с.
4.	Оцінка стану загроз у економічному секторі та причин їх виникнення. Інститут соціально-економічної трансформації Український інститут майбутнього. Центр соціально-економічних досліджень CASE Україна. За сприяння Фонду підтримки економічної безпеки України. – К., 2019. [Ел ресурс]. Режим доступу: http://iset-ua.org/images/Ocinka_stanu.pdf.
5.	Про основи національної безпеки України: Закон України від 19.06.2003 р. № 964-IV. Відомості Верховної Ради України. – 2003. – № 39.
6.	Філіппов А.В. Безпека цивільної авіації як комплексне поняття // Юридичний вісник. Повітряне і космічне право: Наук. праці Нац. авіац. ун-ту. – К.: НАУ, 2007 – № 3 (4). – С. 21-26.
7.	Фоменко А.Є. Правове регулювання національної безпеки в Україні. // Міжнародна та національна безпека: теоретичні і прикладні аспекти : матер. ІІІ Міжнар. наук.-практ. конф. (м. Дніпро, 15 бер. 2019 р.). Дніпро : Дніпроп. держ. ун-т внутр. справ, 2019. 365 с.

УДК 343.82
Шакун К.О.,
     здобувач вищої освіти 2 курсу, групи ЗМКПРп-181, юридичного факультету 
Навчально-наукового інституту права і соціальних технологій Національного університету «Чернігівська політехніка»,
м. Чернігів
Науковий керівник: д.ю.н., професор кафедри кримінального права та правосуддя Н.В. Коломієць

ЗАХИСТ ПРАВ ТА ІНТЕРЕСІВ ЗАСУДЖЕНИХ
Постановка проблеми. Актуальність теми прав людини і громадянина на сучасному етапі розвитку суспільства зумовлена зростанням кількості глобальних та локальних загроз (пандемій, воєн, політичних протистоянь, соціальної незахищеності тощо) та необхідністю пошуку стратегій гуманізації та демократизації держави. 
Невід’ємним атрибутом правової держави є визнання людини, її життя і здоров’я, честі і гідності, недоторканості і безпеки найвищою соціальною цінністю . Це положення закріплене і в ст. 3 Конституції України [3], відтак, відповідно до ч. 1 ст. 59 Конституції України, кожна людина має право на правову допомогу. Не є винятком і засуджені особи.
Аналіз останніх досліджень і публікацій. Нормативно-правове забезпечення прав та інтересів засуджених у теоретичному та практичному вимірах досліджували такі вітчизняні й зарубіжні науковці, як С.Альперт, В.Бадира, І.Богатирьов, А.Гель, М.Дєтков, Т.Денисова, О.Джужа, О.Лисодєд, Б.Казак, І.Колб, О. Колб, Н.Коломієць, В.Конопельський, І.Копотун, Т.Корчева, О.Міхлін, О.Олійник, Р.Підвисоцький, М.Пузирьов, Г.Радов, В.Севостьянов, О.Старков, А.Степанюк, М.Стручков, В.Трубников, С.Царюк, О.Шкута, Ю.Чеботарьова, І.Яковець, М.Яцишин та ін. Фундаментальні дослідження вказаних вчених становлять теоретичну та методологічну базу нашого дослідження.
Мета наукової публікації – проаналізувати наявні теоретичні та правові засади і надати дефініцію захисту прав та інтересів засуджених.
Виклад основного матеріалу. Відповідно до положень ст. 7 КВК України держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку (ч. 1); засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду (ч. 2) [4]. 
Слід ураховувати також, що опиняючись за гратами засуджені особи зіштовхуються з рядом проблем правового характеру: від загроз особистій безпеці в умовах позбавлення волі та відсутності ефективних засобів захисту до невирішених на свободі соціальних, матеріальних тощо питань. Як слушно зауважує І. Колб, «для засуджених, особливо для осіб, яких тримають в установах виконання покарань, унаслідок скупчення на ізольованій території носіїв небезпеки для інших об’єктів (громадян, суспільства та держави загалом), небезпека має потенційний характер [2, с. 230].
Системний аналіз концепту «захист прав та інтересів засуджених» вимагає визначення його структурних елементів – понять «захист», «права засудженого», «законні інтереси засудженого». 
Поняття «захист» в юридичній науці трактується як різновид діяльності, головним завданням якої, на думку Т. Варфоломеєвої, є захист прав та інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного [1, с. 80]. В. Матвійчук вважає, що захист є способом найбільш раціональної діяльності захисника, спрямованим на спростування обвинувачення чи встановлення обставин, що пом’якшують винуватість підсудного [5, c. 138].
Щодо поняття «права засудженого» то, з погляду сучасних фахівців в царині кримінально-виконавчого права його зміст утворюють: а) право на власні позитивні дії, які завжди є можливістю користування яким-небудь соціальним благом як матеріального, так і духовного порядку; б) право вимоги виконання (дотримання) юридичного обов’язку від інших осіб; в) право удатися при необхідності до захисту свого суб’єктивного права, включаючи і засоби державного примусу [6, с. 15].
Під «законними інтересами засуджених», повага та охорона державою яких закріплена в ч. 1 ст. 7 КВК України, розуміються зафіксовані у правових нормах конкретної дії прагнення засуджених до володіння тими чи іншими благами, які задовольняються, як правило, за результатом оцінки посадовими особами органів виконання покарань чи адміністрацією установ виконання покарань, прокуратурою, судом поведінки засудженого під час відбування покарання. 
Саме тому, на наш погляд, доцільно буде запропонувати визначення захисту прав та інтересів засуджених як діяльності, спрямованої на забезпечення в повному обсязі усебічної охорони прав і законних інтересів засуджених, а також створення необхідних умов для їх для їх виправлення і ресоціалізації.
В практичному аспекті механізм забезпечення прав засудженого в кримінальному процесі становить собою внутрішньо узгоджену систему державних органів, громадських організацій, посадових осіб та громадян, залучених у сферу кримінального судочинства або тих, які відповідно до наданих їм повноважень можуть здійснювати на нього вплив. 
Висновки та перспективи подальших досліджень. Встановлено, що визначення поняття «захист прав та інтересів засуджених» є важливим як з позицій теорії права, так і практики його реалізації та забезпечення на нормативно-правовому й особистісному рівнях.
Згідно зі ст. 63 Конституції України [3], засуджені особи користуються всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду. 
Проаналізувавши наявні в юридичній науці підходи, визначено права та законні інтереси засудженого як можливість користуватися певними соціальними благами для задоволення особистих потреб, що закріплені в нормах Конституції та в інших законодавчих актах. 
Захист прав та інтересів громадян засуджених до позбавлення волі являє собою діяльність по наданню правової допомоги, що ґрунтується на принципах верховенства права, демократизму та гуманізму.

Список використаних джерел
1.	Варфоломеєва Т. В. Криминалистика и профессиональная деятельность защитника / Т. В. Варфоломеєва. – К. : Вища шк., 1987. – 151 с., с. 80
2.	Колб І. О. Соціально-правова природа поняття права засуджених на особисту безпеку. Кримінологічні засади запобігання злочинам в установах виконання покарань України (пенітенціарна кримінологія): посіб. / за ред. О. М. Джужі./ І.О. Колб. – Київ: НАВС, 2013. – С. 224–241.
3.	Конституція України: Основний Закон України від 28.06.1996 р. № 254к/96-ВР. Відомості Верховної Ради України. 1996. № 30. Ст. 141.
4.	Кримінально-виконавчий кодекс України: Закон України від 11.07.2003 р. № 1129-IV. Відомості Верховної Ради України. 2004. № 3–4. Ст. 21.
5.	Матвійчук В. К. Тактика та методика участі адвоката-захисника у судовому слідстві та судових дебатах у кримінальних справах / В. К. Матвійчук, А. В. Закревський / Юрид. наука : наук. юрид. журн. – 2012. – № 3. – С. 135–140.
6.	Селиверстов В. И. Законные интересы, как элемент правового статуса лиц, отбывающих наказание в виде лишения свободы. Правовое и методическое обеспечение исполнения уголовных наказаний: сб. науч. тр. / В.И. Селиверстов. – Москва: Изд-во ВНИИ МВД РФ. – 1994. – С. 10–24.

УДК 343.27							
Шевченко Д.В.
    здобувач вищої освіти 2 курсу, групи ЗМКПРп-181, юридичного факультету 
Навчально-наукового інституту права і соціальних технологій Національного університету «Чернігівська політехніка»,
м. Чернігів

Науковий керівник: к.ю.н., доцент, професор кафедри 
кримінального права та правосуддя Головко М.Б.

СПІВВІДНОШЕННЯ ПОНЯТЬ «КОНФІСКАЦІЯ» ТА «СПЕЦІАЛЬНА КОНФІСКАЦІЯ»

Термін «конфіскація» походить від латинського «confiscatio» (дослівно - «поміщення в кошик (скарбницю) для зберігання грошей») і означає «примусове вилучення майна, грошей тощо у власність держави відповідно до судового рішення або адміністративного акту [1, с. 307]». В тлумачному словнику дається наступне визначення цього поняття: конфіскація - примусове або розбійне забирання майна, грошей і т. ін. у приватної особи на користь держави або когось: експропріація, вилучення, конфіската [2, с. 185]. У іншому, наприклад, конфіскація – примусове та безоплатне вилучення майна, грошей і т. ін. у приватної особи як санкція за правопорушення [3, с. 170]. В юридичній енциклопедії „конфіскація майна” (лат. confiscatio - вилучення майна у державну скарбницю) - примусове, безоплатне вилучення у власність держави усього або частини майна, яке є особистою власністю громадянина. В кримінальному праві застосовується на підставі Кримінального кодексу (далі – КК) України як додаткове покарання. Конфіскація майна може бути призначена тільки у випадках, коли в санкції статті КК, за якою особа засуджена, вона передбачена як додаткове покарання. Не підлягають конфіскації предмети, необхідні для засудженого та осіб, які перебувають на його утриманні [4, с. 334-335]. 
На підставі аналізу цих визначень поняття «конфіскація» є можливість виокремити низку ознак, а на їх підставі спробуємо сформулювати визначення поняття «конфіскація», яке б, на наш погляд, повно характеризувало цей інститут кримінального права. До числа цих ознак можна віднести: примусовість, тобто майно вилучається на користь держави примусово, незалежно від волі його власника; безоплатність, на відміну від інших форм обмеження права особи на власність конфіскація відшкодуванню не підлягає; полягає у активних діях – вилученні, що призводить до втрати особою контролю над майном; вилучене майно спрямовується в дохід держави; спрямування на обмеження належного особі права (права власності); обов’язковим суб’єктом конфіскації є засуджений, тобто особа, відносно якої вступив в законну силу вирок суду, де міститься рішення суду про визнання особи винною у вчиненні злочину та його покарання, у тому числі і з призначенням конфіскації.
Спеціальна конфіскація – інший захід, що застосовується разом із конфіскацією - покаранням і не може бути застосований замість нього. Відтак, ми не можемо погодитися з М. І. Хавронюком в тому, що особливої різниці між цими кримінально-правовими явищами не існує [5, с. 78]. 
Зі змісту ст. 96-2 КК України вбачається, що безоплатному вилученню у власність держави підлягають такі різновиди майна: гроші, цінності, засоби, знаряддя вчинення злочину тощо. 
Зазначимо, що у науково-практичних коментарях КК України у переважній більшості випадків під майном як предметом злочину розуміють речі матеріального світу, яким притаманні специфічні ознаки фізичного, економічного та юридичного характеру. 
До фізичних ознак належить те, що вказані речі можуть бути вилучені з володіння законного власника або пошкоджені чи знищені. Економічними ознаками таких речей є те, що вони повинні: 1) мати мінову та споживчу вартість, здатність задовольняти матеріальні й пов’язані з ними потреби людини; 2) бути відокремлені від природного середовища чи створені заново. Звичайним проявом вартості речі є її грошова оцінка. Юридичними ознаками майна є те, що: 1) таке майно повинно бути чужим для винного; 2) воно, як правило, має належати на правах власності іншому суб’єкту права власності.
Відповідно до чинного кримінального законодавства застосування спеціальної конфіскації передбачає діяльність суду зі встановлення передумови, підстави та умови її визначення. Такою передумовою є вчинення суспільно небезпечного діяння, що містить склад кримінального правопорушення. 
Підставою ж є фактичне закріплення спеціальної конфіскації у КК України як заходу кримінально-правового характеру разом із встановленим покаранням. Умовою її визначення є вчинення особою злочину, зазначеного у ч. 1 ст. 96-1 КК України. 
Нам імпонує твердження вже цитованого вище К. М. Карпова, який зауважує, що застосування вказаного заходу пов’язуються лише з настанням самого юридичного факту і властивостями (юридичними або матеріальними) певних об’єктів, і на нього не впливають ні ступінь винності особи, ні характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого, ні особа винного. Конфіскація майна, будучи об’єктивним наслідком вчиненого злочину, настає (повинна наставати) незалежно від розсуду суду, у всіх випадках, коли наявна відповідна умова (передумова, підстава та умова), і в розмірі, відповідному об’єктивно заподіяному збитку (отриманій вигоді), і (або) майна, використаного як знаряддя і засобу вчинення злочину. Вважаємо, що наведені обставини характеризують особливість процесу застосування спеціальної конфіскації як іншого заходу кримінально-правового характеру [6, с. 87]. 
Вищевикладене дає змогу зробити такі висновки: 
1) у чинному кримінальному законодавстві України передбачена конфіскація майна – покарання та спеціальна конфіскація – інший захід кримінально-правового характеру;
 2) під застосуванням спеціальної конфіскації слід розуміти діяльність суду щодо прийняття та закріплення у відповідному процесуальному документі остаточного рішення про визначення цього засобу впливу щодо особи, яка вчинила кримінальне правопорушення; 
3) застосування спеціальної конфіскації не пов’язано з індивідуалізацією цього засобу впливу; 
4) рішення про застосування спеціальної конфіскації знаходить свій вияв або в обвинувальному вироку, або в ухвалі суду; 
5) спеціальну конфіскацію – інший захід необхідно відрізняти від кримінальної процесуальної конфіскація – інструменту розпорядження речовими доказами.

Список використаних джерел
1.	Наден О.В. Теоретичні основи кримінально-правового регулювання в Україні: монографія. Харків: Право, 2012. 272 с. 
2.	Навроцький В.О. Основи кримінально-правової кваліфікації: навч. Посібник. Київ: Юрінком Інтер, 2006. 704 с. 
3.	Науково-практичний коментар Кримінального кодексу України / С.В. Пєтков, О.І. Мотлях, Н.В. Малярчук, Ю.В. Корнєєв та ін. Київ: Центр учбової літератури, 2015. 696 с. 
4.	Кримінальне право (Особлива частина): підручник: у 2 т. / А.О. Данилевський, Д.О. Калмиков, М.І. Хавронюк та ін.; за ред. О.О. Дудорова, Є. О. Письменського. Луганськ: Елтон-2, 2012. Т. 1. 2012. 780 с. 
5.	Науково-практичний коментар Кримінального кодексу України / О.О. Дудоров, В.О. Навроцький, А.М. Ришелюк та ін.; за ред. М.І. Мельника, М.І. Хавронюка. Київ: Юридична думка, 2012. 1316 с. 
6.	Кримінальне право України. Загальна частина: підручник / Ю.В. Александров, В.І. Антипов, О.О. Дудоров та ін.; за ред. М.І. Мельника, В.А. Клименка. Київ: Атіка, 2008. 376 с. 

УДК 343.13							
Шеховцова Є.А.
      здобувач вищої освіти 2 курсу, групи ЗМКПРп-181, юридичного факультету 
Навчально-наукового інституту права і соціальних технологій Національного університету «Чернігівська політехніка»,
м. Чернігів

Науковий керівник: д.ю.н., професор кафедри трудового права, адміністративного права та процесу Пузирний В.Ф.

ПРОБЛЕМИ ВИРІШЕНННЯ ЦИВІЛЬНОГО ПОЗОВУ В КРИМІНАЛЬНОМУ ПРОВАДЖЕННІ

З прийняттям у 2012 році нині діючого Кримінального процесуального кодексу України було запроваджено нові підходи до вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні. Разом з тим, норми КПК України, які регламентують підстави та процедуру розгляду цивільного позову, іноді неоднозначно трактуються практичними працівниками, що призводить до неоднаково застосування того чи іншого положення КПК на практиці.
Одним із завдань кримінального провадження, визначеного в ст. 2 КПК України, є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження. У разі, коли особа зазнала майнової або моральної шкоди від кримінального правопорушення, то у переважній більшості випадків формою захисту її прав стає цивільний позов, який є одним із інститутів кримінального процесуального права [1, с. 16].
Розгляд цивільного позову в кримінальному провадженні має низку суттєвих переваг, але, нажаль, наявні і певні проблемні питання, над вирішенням яких науковці та практики працюють і до сьогодні. Одна з проблем, над якою варто замислитися, - це законодавче визначення моменту, до якого можливе пред’явлення цивільного позову. На сьогодні цей момент за певних умов може стати правовою перепоною для реалізації прав та/чи обов’язків окремих суб’єктів кримінально-процесуальної діяльності. Як відомо, одним із принципів кримінального процесу є публічність. Цей принцип не можна трактувати як активний захист держави, суспільства від злочинних посягань поза залежністю від інтересів окремої особистості, оскільки неможливо проявити турботу про благо держави, ігноруючи при цьому інтереси окремої особистості. Публічний інтерес – це не тільки інтерес держави і суспільства в цілому, але й інтерес особистості. Досудове розслідування повинно бути спрямоване не лише на встановлення осіб, які вчинили злочин із тим, щоби притягти їх до кримінальної відповідальності, але й на вирішення завдань, пов’язаних із цивільно-правовою відповідальністю обвинувачених і осіб, які відповідно до закону несуть матеріальну відповідальність за результати злочинної діяльності обвинувачених. Саме органи досудового розслідування зобов’язані в силу принципу публічності здійснювати доказування заявленого цивільного позову, тобто вчиняти процесуальні дії, спрямовані на встановлення його підстави, розміру, способу відшкодування тощо. Шляхом здіснення такої діяльності держава певним чином прагне захистити особу, її права та охоронювані законом інтереси від суспільно-небезпечних діянь, перелік яких вона й встановлює [2, с. 266].
Вважаємо, що у пред’явленні позову в кримінальному провадженні на стадії досудового розслідування є свої позитивні моменти:
по-перше, це економить час і сили самого потерпілого, так як кримінальне провадження і цивільний позов будуть розглядатися одночасно в одному судовому засіданні. Звичайно, за умови, що позовні вимоги будуть законними та обґрунтованими, оскільки тільки в цьому випадку суд не може ухилитися від розгляду цивільного позову при розгляді кримінальної справи. Потерпілий, який не встиг пред’явити позов по кримінальній справі, повинен спочатку брати участь у судовому розгляді кримінальної справи, а потім, після обвинувального вироку – в судовому засіданні з розгляду цивільної справи, що, звичайно, забере у нього набагато більше часу;
по-друге, на досудовому розслідуванні набагато більше шансів зберегти майно підозрюваного чи обвинуваченого для забезпечення у майбутньому виконання вироку в частині цивільного позову;
по-третє, після набрання чинності обвинувальним вироком суду у відношенні декількох підсудних (заподіювачів шкоди) з реальним відбуванням покарання у вигляді позбавлення волі, останні, як правило, направляються для відбування покарання у різні установи виконання покарань. І пред’явити позов у порядку цивільного судочинства для потерпілого буде складно навіть у відношенні встановлення місця знаходження відповідачів. 
Вивчення слідчої практики прийняття рішень слідчими, в процесі досудового розслідування, по забезпеченню прав і законних інтересів громадян і юридичних осіб, при заподіянні їм у результаті вчинення злочину майнової чи іншої шкоди дозволяє виділити окремі проблеми. По кримінальним справам про злочини, по яким фізичним і юридичним особам злочином було заподіяно відповідну шкоду, окремі слідчі обмежуються проведенням невідкладних слідчих дій на першому етапі кримінального провадження, спрямованих на встановлення події злочину, особи, яка вчинила злочин, та інших даних про обставини, які входять до предмету доказування по конкретній кримінальній справі. Однак фізичним особам і представникам юридичних осіб, які мають право на подання цивільного позову, слідчі вчасно не роз’яснюють їх право звернутись із позовною заявою для відшкодування їм майнової шкоди та вжиття процесуальних заходів по усуненню наслідків заподіяння громадянам моральної шкоди в порядку кримінального провадження.
Перевагою звернення з цивільним позовом в порядку кримінального провадження необхідно вважати повне звільнення цивільного позивача від сплати судового збору як на стадії досудового розслідування, так і у судових стадіях розгляду кримінальної справи. Для вирішення даної проблеми вважаємо за необхідне внести зміни до ст. 127 КПК України і передбачити обов’язок слідчого при встановленні у кримінальному провадженні, на стадії досудового розслідування, наслідків вчиненого злочину – заподіяння майнової шкоди фізичним і юридичним особам, а громадянам, – моральної шкоди, пояснювати зазначеним особам їх право подавати цивільний позов і вимагати його відшкодування у випадку наявності відповідних підстав вважати, що шкода була заподіяна безпосередньо злочином. Про виконання процесуальної дії слідчому необхідно скласти протокол роз’яснення особі її права подавати цивільний позов.
Керівникам слідчих органів необхідно посилити відомчий контроль за слідчими, які здійснюють досудове розслідування по кримінальним справам про злочини, по яким фізичним і юридичним особам злочином було заподіяно шкоду, з метою створення процесуальних гарантій по захисту прав і законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які подали позов, і подальшого його задоволення.
Ще однією проблемою є несвоєчасні рішення слідчого про застосування заходів процесуального примусу, спрямованих на забезпечення відшкодування фізичним і юридичним особам майнової шкоди, заподіяної злочином. В окремих випадках слідчим, при проведенні досудового розслідування, несвоєчасно заявляється клопотання до суду щодо отримання судового рішення для проведення слідчої дії – огляду речей і документів, які містять інформацію про наявність вкладів і рахунків громадян і організацій в банках та інших кредитних установах, що не дозволяє їм у подальшому без судового рішення накласти арешт на виявлені грошові кошти фізичних і юридичних осіб, які знаходились на рахунках і на вкладах у банківських установах і інших кредитних організаціях, що не забезпечує подальше задоволення цивільного позову при розгляді кримінальної справи в суді.
При прийняті слідчим рішення про направлення кримінальної справи до суду задля розгляду по суті, за відсутності майна і коштів для забезпечення відшкодування майнової шкоди, як наслідок, суду неможливо буде вирішити цивільний позов в стадії судового розгляду при винесені обвинувального вироку по кримінальній справі. Для вирішення даної проблеми слідчому доречно на початковому етапі провадження по кримінальній справі на стадії досудового розслідування провести необхідні слідчі та інші процесуальні дії для виявлення наявності у осіб, які скоїли злочин, майна, встановити наявність грошових коштів, які знаходяться на рахунках і вкладах у банках та інших кредитних установах, вияснити, що майно і грошові кошти належать конкретним особам, і в порядку, передбаченому кримінально-процесуальним законодавством України, накласти арешт на вищезазначене майно і грошові кошти. Крім того, слідчому необхідно направити запити до компетентних органів з питань реєстрації нерухомого майна, встановити його наявність, місцезнаходження, і накласти арешт. Вищезазначені процесуальні дії слідчого створять сприятливі умови для забезпечення судового рішення по кримінальній справі в частині забезпечення цивільного позову.
Наступна проблема – це не повідомлення слідчим цивільного позивача про прийняття рішення щодо закриття кримінального провадження (кримінальної справи) з різних підстав, і правах цивільного позивача звертатися за захистом своїх інтересів з цивільним позовом у порядку цивільного судочинства, що в окремих випадках призводить до того, що після припинення кримінального провадження, фізичні і юридичні особи до суду з цивільним позовом не звертаються, і майнова шкода їм не відшкодовується. Слідчі не роз’яснюють зазначеним фізичним і юридичним особам їх право отримати копію постанови про зупинення кримінального провадження чи закриття кримінальної справи і в залежності від підстави закриття кримінального провадження направляти позовну заяву з вищезазначеною постановою до суду загальної юрисдикції.
Для вирішення зазначеної проблеми, слідчому, при прийняті рішення про зупинення кримінального провадження, необхідно направляти повідомлення з копією постанови про прийняте рішення по кримінальній справі, цивільному позивачу. В повідомленні необхідно роз’яснити особі за наявності підстави, передбаченої кримінально-процесуальним законом, його право в порядку цивільного судочинства звернутися з позовною заявою до суду для забезпечення відшкодування заподіяної злочином шкоди, а також для усунення наслідків заподіяної моральної шкоди.
При здійсненні досудового розслідування по кримінальній справі слідчий зобов’язаний зібрати сукупність доказів, які підтверджують наявність майнової або моральної шкоди, яка була заподіяна, роз’яснити право фізичним і юридичним особам на подання цивільного позову, виконати необхідні процесуальні та слідчі дії для встановлення майна і грошових коштів у підозрюваного, обвинуваченого, а також осіб, які за законом повинні нести матеріальну відповідальність за його дії, застосувати відповідні заходи процесуального примусу, спрямовані на забезпечення поданого цивільного позову та реалізацію рішення суду по кримінальній справі в частині задоволення цивільного позову.
Розгляд цивільного позову в кримінальному провадженні судом першої інстанції неодмінно пов’язаний із межами висунутого обвинувачення (ст. 337 КПК України) та вимогами до форми і змісту цивільного позову, які висуваються ст.ст. 119-120 ЦПК України згідно положень ч. 4 ст. 128 КПК України. У зв’язку з цим, уявляється необхідним розглянути зазначені питання комплексно.
Статті 314-315 КПК України передбачають проведення підготовчого судового засідання в судовому провадженні в першій інстанції при розгляді кримінальної справи, але ними не враховані процедурні питання щодо розгляду цивільного позову разом із кримінальним провадженням. У підготовчому судовому засіданні вирішуються питання, пов’язані з підготовкою до судового розгляду кримінального провадження.
З метою підготовки до судового розгляду суд: 1) визначає дату та місце проведення судового розгляду; 2) з’ясовує, у відкритому чи закритому судовому засіданні щодо необхідності здійснення судового розгляду; 3) з’ясовує питання про склад осіб, які братимуть участь у судовому розгляді; 4) розглядає клопотання учасників судового провадження про: здійснення судового виклику певних осіб до суду для допиту; витребування певних речей чи документів; здійснення судового розгляду в закритому судовому засіданні; 5) вчиняє інші дії, необхідні для підготовки до судового розгляду (ч. 2 ст. 315 КПК України).
Зрозуміло, що тлумачення п. 5 ч. 2 ст. 315 КПК України можна умовно розширити, охопивши використання права позивача та відповідача надати суду заяви по суті справи та заяви з процесуальних питань на цій стадії кримінального процесу. Однак через прогалини цієї правової норми та необхідність розширення переліку процесуальних дій і документів для забезпечення повноти доказування цивільного позову виникла потреба в запровадженні нових для кримінального судочинства процесуальних документів (дій), які б відповідали процесуальним потребам кримінального судочинства та усунули недоліки чинного нормативного регулювання [3, с. 18].
Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 189 ЦПК України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження по справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду. Враховуючи тривалий розгляд цивільних справ судами загальної юрисдикції, вважаємо за потрібне зменшити цей строк відповідно до принципу розумності строків судового розгляду кримінальної справи, оскільки завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду. На нашу думку, строк проведення підготовчого судового засідання у разі пред’явлення цивільного позову в кримінальному провадженні, з урахуванням вирішення процесуальних питань, пов’язаних із цим позовом, може бути не більшим, ніж тридцять днів.   
Вищезазначене дає можливість зробити висновки, що, наявна певна особливість пред’явлення цивільного позову в кримінальному провадженні та його судового розгляду, яка суттєво відрізняється від цивільного процесу. Через законодавчі зміни, які мали місце у 2017 році в процесуальному законодавстві в некримінальній сфері, на сьогодні виникла потреба узгодження правових норм Кримінального процесуального кодексу України в частині судового розгляду та вирішення цивільного позову, з нормами Цивільного процесуального кодексу України. Такий науковий підхід насамперед пов’язаний з тим, що низка правових положень стосовно судового розгляду та вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні на сьогодні КПК України не врегульована. І навпаки, нові положення ЦПК України, які регулюють процедуру вирішення цивільних спорів, мають деякі прогалини з огляду на чинний КПК України. Внаслідок  цього виникають труднощі під час розгляду та вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні. Тому вважаємо за необхідне узгодити ст.ст. 128, 315, 316 Кримінального процесуального кодексу України зі ст.ст. 174, 182, 183, 189-191 та іншими Цивільного процесуального кодексу України. 

Список використаних джерел:
1.	Карпенко М.О. Деякі питання вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні. Журнал східноєвропейського права. 2014. № 8. С. 15-20.
2.	Ващук Б.Л. Окремі питання удосконалення кримінально-процесуального законодавства щодо визнання цивільним позивачем у кримінальній справі. Університетські наукові записки. 2005. № 4(16). С. 266-270.
3.	Вернидубов І.В., Белікова С.О. Особливості цивільного позову в кримінальному судочинстві. Наукові записки НаУКМА. Юридичні науки. 2019. Том 4. С. 14-20.